ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 721/72/25
провадження № 61-3381 св 26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач -       ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Усть-Путильська сільська рада Вижницького району Чернівецької області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області 
від 27 листопада 2025 року у складі судді Проскурняка С. П. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,
ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Усть-Путильська сільська рада Вижницького району Чернівецької області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення (демонтажу) об`єктів самочинного будівництва, які знаходяться на належній їй частині земельної ділянки.
У подальшому, після відкриття провадження у справі ОСОБА_1 заявила клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_3 , оскільки було встановлено, що ОСОБА_2 подарував спірну земельну ділянку своїй дочці - ОСОБА_3 .
Позов мотивовано тим, що вона є власником зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,2174 га, з них площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та 0,1674 га для ведення особистого селянського господарства. 
Вказувала, що на початку 2024 року вона виявила, що її сусід ОСОБА_2 , який був власником земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га, захопив частину належної їй земельної ділянки, площею 0,0055 га 
(55 кв. м), обгородивши її парканом. На самовільно зайнятій земельній ділянці ОСОБА_2 розпочав будівництво.
Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 09 вересня 2024 року 
№ 09/09/24 вбачається, що фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га 
( ОСОБА_2 ), та її земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає відомостям із електронного сервісу Державного земельного кадастру (далі - ДЗК). Зазначала, що невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га 
( ОСОБА_2 ), та фактично розташовується на її земельній ділянці Площа ділянки ОСОБА_2 , що розташовується на її земельній ділянці, згідно із фактичним користуванням (по огорожі) становить 0,0055 га (55 кв. м).
На момент надання експертом відповідного висновку земельні ділянки, розташовані у АДРЕСА_1 належали їй на праві користування, 
а кадастрові номери на той час вже були присвоєні, оскільки вони були сформовані, а саме кадастровий номер ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку - 7323583500:01:001:0395, для ведення особистого селянського господарства - 7323583500:01:001:0404. Наразі відповідні ділянки належать їй на праві власності.
Об`єкти самочинного будівництва відповідачів розташовані на частині її земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 7323583500:01:001:0404.
Позивач зазначала, що вона неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з вимогою звільнити самовільно зайняту частину її земельної ділянки, однак останній на вимоги не реагував, продовжував здійснювати будівельні роботи на частині її земельної ділянки, чим створив їй перешкоди у користуванні нею.
У лютому 2025 року їй стало відомо, що земельна ділянка, суміжна з її ділянкою, на якій здійснюється самовільне будівництво ОСОБА_2 , на теперішній час знаходиться у власності його доньки - ОСОБА_3 .
На момент здійснення судовим експертом обстеження огорожі між їх земельними ділянками, а саме 22 серпня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 належала ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , тому згода 
ОСОБА_3 на проведення обстеження не була потрібна. ОСОБА_2 був присутній під час проведення обстеження.
Оскільки незаконне будівництво на частині її земельної ділянки було розпочате ОСОБА_2 , а продовжено ним спільно з його донькою ОСОБА_3 , яка стала власником ділянки, розташованої поряд з її земельною ділянкою, тому вона вважала, що відповідачами повинні бути як ОСОБА_2 , який розпочав та безпосередньо продовжує здійснювати незаконне будівництво на частині її земельної ділянки, так і ОСОБА_3 , яка є власником сусідньої земельної ділянки, підтримує продовження самочинного будівництва та сприяє у його здійсненні.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 27 листопада 
2025 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду 
від 10 лютого 2026 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки він не є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га. Крім цього, позивач не надала належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 здійснював будь-яке будівництво і що це будівництво знаходиться на її земельній ділянці.
При цьому наданий позивачем висновок земельно-технічної експертизи не є належним та допустимим доказом, оскільки із цього висновку неможливо встановити, де і чия знаходиться земельна ділянка та чи існує порушення відповідачами прав позивача, що полягає у самовільному захопленні відповідачами частини земельної ділянки позивача. Крім того, вказана експертиза проведена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та топографо-геодезичної зйомки. Проте, з матеріалів справи вбачається, що вказана технічна документація була затверджена рішенням XXXI сесії VIII скликання 
Усть-Путильської сільської ради від 24 жовтня 2024 року № 930-31/24. Тобто, на момент проведення земельно-технічної експертизи та складання висновку технічна документація із землеустрою земельної ділянки ОСОБА_1 не була затверджена, а відповідно не могла прийматися експертом до уваги.
Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував порушення відповідачами прав позивача, міг бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку. Проте ані позивач, ані його представник з клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не зверталися.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Путильського районного суду Чернівецької області 
від 27 листопада 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 10 лютого 2026 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2026 року відкрито касаційне провадження 
у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 721/72/25 із Путильського районного суду Чернівецької області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Судуу складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Судом не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах:
від 16 жовтня 2020 року в справі № 309/828/17 (провадження №61-4648св20), 
від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21, від 14 лютого 2024 року в справі 
№ 523/8263/20.
Вважає, що судами необґрунтовано визнано висновок земельно-технічної експертизи від 09 вересня 2024 року № 09/09/24 неналежним доказом, так як експертиза проведена не на підставі технічної документації, а відомості експертом отримано з електронного сервісу Державного земельного кадастру. У ході проведення експертизи експерт особисто дослідив об`єкт й надав йому відповідний аналіз відповідно до нормативно-правових актів.
Судами не враховано, що відповідна технічна документація пізніше все таки була затверджена рішенням Усть-Путильської сільської ради від 24 жовтня 2024 року 
№ 930-31/24 та земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер, тобто експертові була надана реальна документація, хоч і затверджена пізніше.
Крім того, зазначає, що у матеріалах справи містяться всі необхідні докази про те, що вона мала у своєму фактичному користуванні спірну земельну ділянку, виділену їй у власність органами місцевого самоврядування ще у 2002 році.
Вказує, що у висновку експерта чітко зазначено про те, що фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою ОСОБА_2 та її земельною ділянкою не відповідає відомостям із електронного сервісу Державного земельного кадастру. Невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га, яка належить ОСОБА_2 , та фактично розташовується на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 .
Зазначає, що її представником було надано схему розташування земельних ділянок, отриману з ДЗК від 01 жовтня 2025 року, на якій вже відображені кадастрові номери земельних ділянок ОСОБА_2 та її, із якої чітко видно, що їх земельні ділянки межують. Також із схеми добре видно, що вільних земельних ділянок між ними немає.
Таким чином, висновок експерта цілком узгоджується з іншими доказами, зокрема, із поясненнями експерта, з даними, отриманими з Державного земельного кадастру, схемою розташування земельних ділянок, отриманої з цього саме кадастру, які суди не врахували та не встановили, що дата затвердження технічної документації не вплинула на результати дослідження і не зробила експертизу недостовірною.
Згідно зі статтею 113 ЦПК України якщо суд не погодився з експертним висновком, він повинен був за власного ініціативою призначити додаткову або повторну експертизу.
Крім того, вказує, що висновки суду, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, оскільки останній відчужив земельну ділянку та не є суміжним землекористувачем, є помилковим, так як позов не стосується визнання чи оспорення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, але ставиться питання про усунення перешкод їй у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, розпочатого ОСОБА_2 та продовженим ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 .
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_3 на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскаржувані судові рішення судів є законними і обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм права. При цьому судами надано правильну оцінку висновку експерта Худака М. Я. , який визнано неналежним та недопустимим доказом.
Судами враховано висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду 
у подібних правовідносинах щодо суміжного землекористування. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Підзахаричівської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 20 березня 2002 року № 27/3 ОСОБА_1 виділено безоплатно у власність 0,35 га, з них 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,10 га для ведення селянського господарства (а. с. 9).
Рішенням Усть-Путильської сільської ради від 24 жовтня 2024 року № 930/31/24 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі ОСОБА_1 , загальною площею 0,2147 га, з них: земельна ділянка площею них 0,0500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 7323583500:01:001:0395; земельна ділянка площею 0,1674 га, кадастровий номер 7323583500:01:001:0404, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Дані земельні ділянки розташовані в АДРЕСА_1 (а. с. 11).
02 грудня 2024 року ОСОБА_1 здійснила реєстрацію даних земельних ділянок, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав (а. с. 7, 8).
Суміжним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 відповідно до інформації з Державного реєстру, речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно є 
ОСОБА_3 , яка отримала дану земельну ділянку на підставі договору дарування 
від 05 вересня 2024 року № 3109 (а. с. 47).
Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 09 вересня 2024 року 
№ 09/09/24, проваденого за заявою ОСОБА_1 , фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га ( ОСОБА_2 ), та земельною ділянкою ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_1 не відповідає відомостям із електронного сервісу ДЗК. Невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кададастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га ( ОСОБА_2 ), та фактично розташовується на земельній ділянці ОСОБА_1 . Площа ділянки ОСОБА_2 , що розташовується на земельній ділянці ОСОБА_1 , згідно із фактичним користуванням (по огорожі) становить 0,0055 га (55 кв. м) (а. с. 12-17).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи 
(пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Верховний Суд звертає увагу на те, що положення законодавства для ефективності їхнього застосування слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 761/36873/18 звертала увагу судів на те,що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, за яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; 
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 309/828/17 (провадження № 61-4648 св 20).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав з боку відповідачів. 
Крім того, суди вказали, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки він не є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га. Позивач не надала належних та допустимих доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 здійснював будь-яке будівництво і що це будівництво знаходиться на її земельній ділянці. 
Що стосується ОСОБА_3 , то вона є власником суміжної з позивачем земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га. 
Суд відхилив як доказ висновок земельно-технічної експертизи від 09 вересня 
2024 року № 09/09/24, оскільки вказана експертиза проведена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 по 
АДРЕСА_1 та топографо-геодезичної зйомки. Проте, з матеріалів справи вбачається, що вказана технічна документація була затверджена рішенням XXXI сесії VIII скликання Усть-Путильської сільської ради від 24 жовтня 2024 року №930-31/24, тобто після проведення експертизи. 
Тобто, суд дійшов висновку, що на момент проведення земельно-технічної експертизи та складання висновку технічна документація із землеустрою земельної ділянки ОСОБА_1 не була затверджена, а відповідно не могла прийматися експертом до уваги. Крім цього, експертом не витребовувалась технічна документація щодо земельної ділянки ОСОБА_3 . 
За таких обставин суди дійшли висновку, що земельно-технічна експертиза проведена без технічних документацій земельних ділянок позивача та ОСОБА_3 , 
а тому вона є неналежним доказом. Суд указав, що в цій категорії справ відповідний висновок експертизи є необхідним, але ніхто з учасників справи не заявляв клопотання про її призначення. 
Верховний Суд вважає вказані висновки судів помилковими і зазначає, що судом передчасно визнано висновок земельно-технічної експертизи неналежним доказом у справі, оскільки експертиза проведена не на підставі технічної документації, 
а відомості експертом отримано з електронного сервісу Державного земельного кадастру. У ході проведення експертизи експерт особисто дослідив об`єкт й надав йому відповідний аналіз відповідно до нормативно-правових актів.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). 
У висновку експерта чітко зазначено про те, що фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою ОСОБА_2 та земельною ділянкою ОСОБА_1 не відповідає відомостям із електронного сервісу Державного земельного кадастру. Невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355, площею 0,2135 га 
( ОСОБА_2 ), та фактично розташовується на земельній ділянці ОСОБА_1 .
Експертний висновок містить схему розташування земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які знаходяться у с. Міжброди Вижницького. району Чернівецької області, де чітко зафіксовано, що частина огорожі земельної ділянки 
ОСОБА_2 розташовується на земельній ділянці ОСОБА_1 . 
Крім того, представником позивача було надано схему розташування земельних ділянок, отриману з ДЗК від 01 жовтня 2025 року, на якій вже відображені кадастрові номери земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , із якої чітко вбачається, що їхні земельні ділянки межують. Також із схеми видно, що вільних земельних ділянок між ними немає.
З урахуванням наведеного суду необхідно було дослідити цей висновок експертизи у сукупності з іншими доказами, зокрема, із поясненнями експерта, з даними, отриманими з ДЗК, та схемою розташування земельних ділянок, отриманої з ДЗК. Суд не вказав, як дата затвердження технічної документації вплинула на результати дослідження і чи зробила вона експертизу недостовірною.
Крім того, у матеріалах справи міститься інформація про те, що позивач мала у своєму фактичному користуванні спірну земельну ділянку, виділену їй у власність органами місцевого самоврядування ще у 2002 році.
Факт відсутності рішення про затвердження технічної документації на момент проведення земельно-технічної експертизи не відіграє суттєвого значення для вирішення справи і тим більше не може сприйматися судом як обставина, через яку висновок земельно-технічної експертизи може вважатися неналежним доказом.
Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно зі статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручаєтеся іншому експертові (експертам). 
Отже, у даному випадку, якщо суд не погодився з експертним висновком, він у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, повинен був за власною ініціативою призначити додаткову або повторну експертизу.
На вказане Верховний Суд звертав увагу судів неодноразово. 
У чинній редакції ЦПК України законодавець дещо по-іншому відбиває співвідношення функцій сторін та суду під час доказової діяльності. Зокрема, поряд із класичними постулатами про те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (частина третя статті 12, частирна перша 
статті 81 ЦПК України ) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (частина друга статті 12 ЦПК України), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (частина друга статті 13, частина сьому статті 81 ЦПК та інші).
Відтак, положення щодо можливості збирання доказів судом за власною ініціативою за чинним ЦПК України, на відмічну від ЦПК України до 15 грудня 
2017 року, мають обґрунтовуватися не виключно через призму змагальності, а з урахуванням принципу пропорційності в контексті завдань та мети цивільного судочинства (див.: постанови Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі 
№ 922/5102/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 638/6852/18, від 05 лютого 
2025 року у справі № 924/750/20 та інші). 
Висновок суду, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, оскільки останній відчужив земельну ділянку та не є суміжним землекористувачем, є помилковим, так як позов не стосується визнання чи оспорення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, але ставиться питання про усунення перешкод їй у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, розпочатого ОСОБА_2 та продовженим ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 . Більше того, виключення ОСОБА_2 зі справи як співвідповідача, може у подальшому бути підставою для скасування судового рішення, так як воно впливає на його права та обов'язки, як особи, яка брала участь у спірному будівництві. 
До подібних висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 
2026 року у справі № 362/3785/20, провадження № 61-11904св24.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (стаття 400 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта 
статті 411 ЦПК України).
За наведених обставин судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд, оскільки усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням меж касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України) є неможливим. 

Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки справа направляється на новий судовий розгляд, тому розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 27 листопада 
2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 лютого 2026 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк