ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 

м. Київ

cправа № 911/3649/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О. А. - головуючий, Бакуліна С. В., Мамалуй О. О.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 (головуючий - Барсук М. А., судді Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А.)
та ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 (суддя - Рябцева О. О.)
у справі № 911/3649/25
за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Аграріс" та ОСОБА_2 
про стягнення 2 541 886,39 грн

ВСТАНОВИВ:
Історія справи
1. Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Аграріс" та ОСОБА_2 , з вимогами про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Аграріс" та ОСОБА_2 2 541 886,39 грн заборгованості, з яких: 2 396 527,77 грн заборгованості за наданим кредитом (тiлом кредиту) та 145 358,62 грн заборгованості за процентами.
2. 09.02.2026 до Господарського суду Київської області від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1 надійшла позовна заява до ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", в якій заявник просить суд прийняти позовну заяву ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом та визнати недійсним договір поруки № 41503667-ДП-1/1 від 20.06.2022, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством Комерційний банк "Приват Банк".

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3. Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.02.2026, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 повернуто.
4. Ухвала суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, мотивована тим, що предмет позову ОСОБА_1 є відмінним від предмета спору за первісним позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", що унеможливлює спільний розгляд цих позовів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
5.  ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 і ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 .
6. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, при цьому, зазначає, що місцевий і апеляційний господарський суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушили норми матеріального та процесуального права, оскільки не з`ясували усіх обставин справи та не дослідили зібрані у справі докази.
7. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження скаржник зазначає про необхідність відступу від правових висновків щодо застосування частини першої статті 49 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 16.05.2024 у справі № 990/29/24 та постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 904/2181/22, від 04.12.2024 у справі № 916/2073/24.
8. Також у касаційній скарзі скаржником заявлено клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Позиція інших учасників справи
9. Позивачем подано суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому позивач, не погоджується з доводами та вимогами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

10. Позиція Верховного Суду
11. Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та заперечення, викладені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
12. Згідно зі статтею 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
13. Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
14. Порядок та умови вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справу, врегульованого нормами статті 49 ГПК України.
15. Так, відповідно до статті 49 ГПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.
16. Необхідною умовою набуття статусу третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, є дотримання таких критеріїв: 1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмета спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження). Дотримання цих критеріїв необхідно оцінювати та з`ясовувати під час прийняття рішення щодо вступу в справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги (близький за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 910/12463/18, від 27.09.2019 у справі № 904/323/19, від 11.11.2020 у справі № 912/2751/16, від 06.12.2023 у справі № 914/2191/18, від 19.03.2025 у справі № 912/930/24).
17. Згідно з частиною п`ятою статті 49 ГПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.
18. Частиною другою статті 180 ГПК України визначено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
19. Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження із первісним позовом ухвалою суду.
20. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
21. Таким чином, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем, третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору необхідно розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18).
22. Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини першої статті 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі (подібна позиція сформована у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 та від 12.06.2019 у справі № 916/542/18).
23. Тому позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 49 ГПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.
24. У постановах від 05.04.2024 у справі № 910/10699/21 та від 02.04.2018 у справі № 905/121/15 Верховний Суд виснував, що: 1) самостійність вимог полягає в тому, що саме третя особа перебуває у правовідносинах із відповідачем, і що саме її право порушене. Тобто, третя особа із самостійними вимогами заперечує / частково заперечує вимогу(ги) позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь; 2) самостійність вимог третьої особи полягає в тому, що третя особа вважає, ніби в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона, і саме її право порушено відповідачем. Така особа заперечує вимогу позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Третя особа із самостійними вимогами процесуально протиставляє себе не лише відповідачу, а й позивачу, а її вимоги до відповідача є конкуруючими із вимогами позивача.
25. Також, Верховний Суд неодноразово наголошував на відмінностях між поняттями "предмет спору" та "предмет позову". Зокрема, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18, від 01.04.2024 у справі № 910/5635/22, від 06.06.2024 у справі № 921/677/22.
26. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом спору за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" є солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Аграріс" та ОСОБА_2 заборгованості в сумі 2 541 886,39 грн на підставі кредитного договору № 41503667-КД-1 від 20.06.2022 та договору поруки № 41503667-ДП-1/1 від 20.06.2022. Тобто, об`єктом спірних правовідносин є безпосередньо виконання договірних зобов`язань відповідачами.
27. Натомість, предметом спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" є визнання недійсним договору поруки № 41503667-ДП-1/1 від 20.06.2022, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" задля забезпечення виконання зобов`язань відповідача-1 за кредитним договором № 41503667-КД-1 від 20.06.2022.
28. З огляду на предмет первісних позовних вимог, вимоги ОСОБА_1 можуть заявлятись лише у самостійному позові в окремому провадженні, оскільки у даному випадку вимоги третьої особи не спрямовуються на безпосередній предмет спору у справі № 911/3649/25 та відповідно знаходяться поза цим предметом, а відтак не можуть бути розглянуті судом як вимога третьої особи у розумінні статті 49 ГПК України.
29. Отже, позов ОСОБА_1 не спрямований на той самий предмет спору, що й позов Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" чи його частину, а тому Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що зазначене унеможливлює його спільний розгляд з первісним позовом у цій справі.
30. З огляду на викладене вище, суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про те, що позовні вимоги третьої особи знаходяться поза межами первісних позовних вимог у справі № 911/3649/25, не відповідають приписам частини п`ятої статті 49, частин четвертої, п`ятої статті 180 ГПК України, у зв`язку з чим позовну заяву ОСОБА_1 правомірно повернуто судом першої інстанції на підставі частини шостої статті 180 цього Кодексу. Водночас такі позовні вимоги можуть бути заявлені ОСОБА_1 у самостійному позові.
31. Разом з цим, в контексті визначених скаржником підстав касаційного оскарження, зокрема стосовно необхідності відступу від правових висновків, викладених у зазначених скаржником постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (пункт 7 цієї постанови) Суд зазначає таке.
32. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
33. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.
34. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
35. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
36. Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
37. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
38. Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
39. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для >правозастосування.
40. Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від правових висновків, викладених у наведених ним постановах Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). Доводи касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до довільного тлумачення скаржником приписів чинного законодавства і висновків Верховного Суду, і направлені на переоцінку доказів та встановлених у справі обставин, що до повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних вимог статті 300 ГПК України не входить.
41. З огляду на наведене Верховний Суд також не вбачає підстав для задоволення клопотання скаржника про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
42. Таким чином, зважаючи на встановлені у справі обставини та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи оскаржувані рішення, діяли відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України та у межах повноважень, передбачених процесуальним законом.
43. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
44. Відповідно статті 300 ГПК України до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
45. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
46. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 309 ГПК України).
47. Таким чином, перевіривши ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в межах вимог та доводів касаційної скарги, встановивши, що доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим і апеляційним господарськими судами норм матеріального і процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення.

Розподіл судових витрат
48. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 та ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 у справі № 911/3649/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді С. В. Бакуліна

О. О. Мамалуй