12.05.26
22-ц/812/1083/26
Провадження № 22-ц/812/1083/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
12 травня 2026 року м. Миколаїв
справа № 485/506/26
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», філії «Центр діагностики залізничної інфраструктури» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про захист трудових прав та визнання незаконної бездіяльності, стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області, постановлену 24 березня 2026 року під головуванням судді Бодрової О.П., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», філії «Центр діагностики залізничної інфраструктури» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
Позивач зазначав, що з 09 квітня 2024 року по теперішній час займає посаду заступника начальника центру діагностики структурного підрозділу «Київський центр діагностики» філії «Центр діагностики залізничної інфраструктури» Акціонерного товариства «Українська залізниця», діяльність якої безпосередньо пов`язана із забезпеченням безперебійного функціонування залізничної інфраструктури держави. Незважаючи на виконання ним керівних та організаційних функцій у межах займаної посади, а також на характер діяльності підрозділу його не було включено до списку працівників, що підлягали бронюванню, натомість інші працівники аналогічних посад були включені до списків бронювання. Позивач вважає, що відповідач своєю бездіяльністю порушує принцип рівності працівників, що суперечить трудовому законодавству, а також порушує його право на працю та отримання заробітної плати. Вказує, що у період, що передував формуванню списків бронювання між ним та роботодавцем ОСОБА_3 існував трудовий спір, що створює обґрунтовані підстави вважати, що невключення його до списку бронювання було здійснено з мотивів упередженого ставлення та як форма тиску у трудовому конфлікті. Протягом протиправних дій відповідача він був змушений написати заяву на надання 77 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати, що фактично позбавило його можливості працювати та отримувати заробітну плату, чим завдано матеріальної шкоди. Крім того, у зв`язку з невключенням до списку працівників, які підлягають бронюванню він поставлений у стан постійного ризику мобілізації під час дії воєнного стану в Україні. Неправомірні дії відповідача призвели до значного психологічного напруження, крім того необхідність повторного звернення до суду за захистом своїх прав спричинило додаткові моральні переживання.
Посилаючись на викладене з урахуванням уточнень до позовної заяви від 24 березня 2026 року просив: визнати бездіяльність Акціонерного товариства «Українська залізниця», що полягає у невключені його до списку військовозобов`язаних працівників, які підлягають бронюванню під час мобілізації – незаконною; зобов`язати Акціонерне товариство «Укрзалізниця» усунути порушення трудових прав позивача шляхом подання заступника начальника центру діагностики структурного підрозділу «Київський центр діагностики» філії «Центр діагностики залізничної інфраструктури» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» Зайця Р.Ю. до списку працівників, які підлягають бронюванню під час мобілізації, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №76; стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на його користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок неправомірних дій відповідача, у розмірі 86852,92 грн та стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на його користь моральну шкоду у розмірі 70000 грн.
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подав клопотання про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, пов`язані з заходами призову до набрання законної сили рішенням суду, крім перевірки підстав щодо надання відстрочки та її оформлення. 
Заява мотивована тим, що невжиття зазначених вище заходів забезпечення позову у разі його задоволення, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Так, за відсутності продовження строку дії відстрочки ІНФОРМАЦІЯ_2 має право призвати його на військову службу, після чого він набуде статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку. Також це унеможливить виконання рішення суду за позовною заявою, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим. 
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала мотивована тим, що забезпечення позову у такий спосіб може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб. Також суд звертав увагу, що орган ТЦК не є стороною у справі, його дії (бездіяльність) не є предметом спору та дослідження судом та втручання в діяльність Територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також інших уповноважених органах чи осіб, які займаються діяльністю щодо призову на військову службу під час мобілізації у воєнний період не передбачена нормами чинного законодавства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив ухвалу суду скасувати та постановити нову - про задоволення заяви про забезпечення позову. Апелянт зазначав, що постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову суд не врахував ключову умову – ризик унеможливлення виконання рішення суду, чим порушив норми процесуального права та дійшов необґрунтованого висновку. Суд фактично проігнорував норми ч. 2 ст. 149 ЦПК України та п. 2 ч 1 ст. 150 ЦПК України, оскільки не надав належної оцінки ризикам викладеним у заяві про забезпечення позову. Вказує, що у даній справі наявний очевидний та безпосередній ризик, оскільки у разі мобілізації він набуде статусу військовослужбовця, після чого включення до списків бронювання стане юридично неможливим, відповідно позитивне рішення суду виконати буде неможливо. Суд не навів жодного мотивованого спростування цих обставин, що суперечить вимогам ст. 153 ЦПК України. Також вважає, що суд зробив помилковий висновок щодо неможливості забезпечення позову через те, що ТЦК не є стороною у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство не містить заборони застосовувати заходи забезпечення позову щодо осіб, які формально не є стороною спору, якщо це необхідно для забезпечення ефективності судового захисту, запобігання порушенню прав позивача. До того ж, відповідно до ст. 53 ЦПК України суд мав право та обов`язок залучити відповідний орган як третю особу без самостійних вимог, оскільки рішення у справі безпосередньо впливатиме на його обов`язки. Відмова у забезпеченні позову з мотивів незалучення відповідного органу є проявом надмірного формалізму та суперечить завданню цивільного судочинства — ефективному захисту порушених прав. На думку ОСОБА_1 , саме ТЦК є органом, дії якого створюють ризик невиконання рішення, тому обраний спосіб забезпечення є єдиним ефективним. Крім того, звертає увагу на те, що судом взагалі не взято до уваги, що у даній справі наявні не просто майнові чи організаційні ризики, а ризик настання незворотних правових наслідків - примусової мобілізації, внаслідок чого виконання рішення суду стане об`єктивно неможливим, а не просто ускладненим. Також зауважує, що суд неправильно застосував критерій співмірності, формально послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, однак фактично її не застосував. Висновок суду про неспівмірність є безпідставним, оскільки вжиття заходів - лише тимчасово відтермінує призов, не вирішує спір по суті, не порушує балансу інтересів. 
Відповідачі правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить реєстр підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» відповідачами (а.с.124 зв.); рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки-повідомлення позивачу (а.с. 128,129).
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову у спосіб, про який просив ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для застосування такого заходу забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення. 
Одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії. (п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченими законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 зазначено, що: "під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами".
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
У заяві про забезпечення позову позивач просить заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією позивача щодо призову на військову службу.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що якщо не зупинити дії повязані з заходами призову він набуде юридичного статусу військовослужбовця, та у разі задоволення позову, виконання рішення буде неможливим.
Колегія суддів звертає увагу на те, що заявник не надав доказів існування очевидних ознак вчинення відносно нього мобілізаційних дій, як і не обґрунтував причин неможливості захисту (поновлення) таких прав та інтересів після набрання законної сили рішенням в справі без вжиття таких заходів.
Відповідно, заявником не доведені та документально не підтверджені обставини наявності реальних ознак вчинення мобілізаційних дій та заподіяння шкоди правам та інтересам без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, та на які заявник посилається у заяві про забезпечення позову.
У ході розгляду заяви про забезпечення позову судом не виявлено фактів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до прийняття у справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Призов на військову службу оформлюється начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, якому передує комплекс заходів, таких як вручення повістки, проходження ВЛК, отримання довідки ВЛК тощо.
Також, з огляду на обраний позивачем спосіб забезпечення позову, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що він прямо суперечить вимогам законодавства щодо обов`язку військовозобов`язаного, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, зокрема прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ним документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях), проходити медичний огляд тощо.
Крім того апеляційний суд зауважує, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (абзац перший частини десятої статті 150 ЦПК).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 зробила висновок про те, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, забезпечення позову не може вирішувати спір по суті та підміняти майбутнє рішення та застосовується з урахуванням балансу інтересів сторін і публічного інтересу.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
Зі змісту позовної ОСОБА_1 слідує, що однією з його позовних вимог є покладення на відповідача обов`язку винести стосовно ОСОБА_1 подання про внесення його до списку військовозобов`язаних працівників, які підлягають бронюванню під час мобілізації.
З врахуванням викладеного, виходячи з предмета та підстав позову, вимог та обґрунтування заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що забезпечення позову у зазначений ОСОБА_1 спосіб призведе до підміни рішення суду та вирішуватиме позовні вимоги до розгляду справи по суті судом, що є підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.
З огляду на викладене, постановляючи ухвалу про відмову у задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно врахував характер правовідносин сторін, правильно застосував положення статей 149, 150 ЦПК України, а тому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом не надано належної оцінки доводам позивача про наявність підстав для вжиття таких заходів.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.
Керуючись ст. 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення в порядку і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 15 травня 2026 року