СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4907/25

пр. № 2/759/609/26
29 квітня 2026 року 
Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Петренко Н.О. 
за участю секретаря судових засідань Чумак В.А.. 
представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Акціонерного Товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, 
ВСТАНОВИВ :
І. Зміст позовних вимог.
Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що АТ «СЕНС БАНК» є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно перейшло до Банку в порядку позасудового врегулювання у зв`язку з невиконанням кредитних зобов`язань ОСОБА_9 за Договором кредиту № 40.29-48/275. Відповідачі, які зареєстровані у квартирі, відмовляються добровільно звільнити приміщення, чим чинять перешкоди власнику у реалізації його прав, Оскільки відповідачі продовжують проживати у квартирі без законних підстав, позивач просить виселити їх без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації..
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 17 листопада 2025 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд.
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник відповідача-2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та незаконними. Просила відмовити у задоволенні позову в частині виселення, а також у похідній вимозі щодо зняття з реєстраційного обліку.
У своїх поясненнях зазначила, що відповідачі надали згоду на передачу квартири в іпотеку свідомо, при цьому право власності на спірну квартиру на даний час належить АТ «СЕНС БАНК» та сторонами не оскаржувалося.
Разом з тим, представник відповідача-2 наголосила, що позивач не має законних підстав вимагати виселення без надання іншого житлового приміщення, оскільки, за його твердженням, спірна квартира була придбана не за кредитні кошти. У зв`язку з цим просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, належність їх повідомлення про розгляд справи судом не підтверджена, направлені судові повістки та інші процесуальні документи повернулися до суду у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Судом встановлено, що 13 липня 2007 року у м. Києві між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_9 було укладено Кредитний договір № 40.29-48/275.
За умовами цього договору Позичальнику було надано кредит у сумі 297 500,00 доларів США на поточні потреби зі сплатою 13,5% річних.
Кінцевий термін повернення кредиту був встановлений графіком до липня 2017 року.
Для забезпечення виконання кредиту, в день підписання основного договору (13.07.2007), Кредитор уклав іпотечні договори з майновими поручителями.
З метою забезпечення виконання вказаного кредиту, 13 липня 2007 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (Іпотекодавці/Майнові поручителі) було укладено Іпотечний договір № 013/355-1.

Предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 , яка належала Відповідачам на праві спільної сумісної власності.
Під час підписання договору Відповідачі підтвердили, що предмет іпотеки належить їм на праві власності.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань та наявністю заборгованості, Позивач скористався правом позасудового врегулювання, передбаченим ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та відповідним іпотечним застереженням у договорі.
Судом встановлено, що 24 січня 2020 року о 20:51:52 приватним нотаріусом Михайленком С.А. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» .
Підставою для виникнення права власності став Договір іпотеки № 013/355-1 від 13.07.2007, а саме застосування іпотечного застереження про передачу права власності іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання (ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»).
Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2018614280000. Номер запису про право власності: 35247809.
На момент розгляду справи вказана реєстрація права власності є чинною, у судовому порядку незаконною не визнавалася та не скасована. Таким чином, Позивач є повноправним і єдиним власником спірного нерухомого майна.
Судом встановлено, що Відповідач-2 ( ОСОБА_1 ) набула право власності на частину вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 1998 року та договору купівлі-продажу від 2001 року.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, у квартирі зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Після набуття права власності на предмет іпотеки, Позивач (новий власник) звертався до Відповідачів з письмовою вимогою про звільнення житлового приміщення у порядку ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».
Вказана вимога була отримана Відповідачами, що підтверджується поштовими квитанціями/повідомленнями), проте у встановлений законом місячний строк, а також станом на день розгляду справи судом, квартира Відповідачами добровільно не звільнена, ключі власнику не передані.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як вбачається з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Статтею 589 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Як вбачається із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Згідно ч. 1-3, 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі..
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Як вбачається зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку ч. 3 ст. 109 ЖК України відсилає до ч. 2 цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені ч. 2 ст. 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене ч. 2 ст. 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в ч. 1 ст. 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК України не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.
Отже, якщо на іпотечне майно звернуто стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.ч. 1-3 ст. 109 ЖК України, та з наданням іншого постійного житлового приміщення тільки у випадку, якщо житлове приміщення придбано не за кредитні кошти.
Суд зазначає, що право власності АТ «Сенс Банк» на спірну квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ще 29 січня 2020 року.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Під час розгляду даної справи судом встановлено, що Відповідачі не зверталися до суду з позовами про визнання недійсним Іпотечного договору № 013/355-1 від 13.07.2007.
Не оскаржували дії нотаріуса чи реєстратора щодо реєстрації права власності за Банком у порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».
Не надали суду жодних доказів того, що процедура переходу права власності була порушена.
Таким чином, оскільки право власності Банку на даний час є чинним і не оспореним, Позивач на підставі ст. 391 ЦК України має повне право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю, включаючи виселення осіб, які займають приміщення без належних правових підстав.
Суд відхиляє аргументи Відповідача-2 про те, що вона не усвідомлювала юридичних наслідків або піддалася впливу довіри до позичальника ОСОБА_9 .
При підписанні Іпотечного договору Відповідач-2, діючи як дієздатна особа, добровільно погодилася надати власне майно як забезпечення виконання зобов`язань третьої особи.
Текст договору містить чітке застереження про можливість переходу права власності до Банку в разі невиконання кредиту (іпотечне застереження).
Підписуючи такий документ, Відповідач-2 свідомо прийняла на себе цивільно-правові ризики, пов`язані з можливою втратою права власності на квартиру.
Суд наголошує, що необережність або надмірна довірливість іпотекодавця не є підставою для обмеження законних прав нового власника (Банку), який діяв у межах укладеного договору та закону.
Відповідачі посилаються на ст. 109 ЖК УРСР та ст. 8 Конвенції, стверджуючи, що виселення порушить їхнє право на житло. Однак суд зазначає, що право на житло не є абсолютним. У даному випадку воно вступає в конфлікт із правом власності Банку.
Суд враховує, що Відповідачі проживають у квартирі після переходу права власності до Банку вже понад 5 років. Таким чином, вони мали достатньо часу для пошуку альтернативного житла.
Відсутність оскарження підстав набуття права власності Банком свідчить про те, що Відповідачі фактично визнали перехід права власності, проте ухиляються від виконання обов`язку щодо звільнення приміщення, передбаченого ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку».
Враховуючи, що Відповідачі не надали доказів наявності у них чинного права користування квартирою та не спростували законність володіння майном Позивачем, суд вважає вимоги про виселення та зняття з реєстрації обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ЗУ «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання», підставою для зняття з реєстрації є судове рішення про виселення або позбавлення права користування. Оскільки вимога про виселення задоволена, похідна вимога про зняття з реєстрації також підлягає задоволенню.
Разом з тим, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія, зокрема, статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти).
За таких обставин, суд вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання рішення суду в частині виселення відповідачів слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Зазначене відповідає правовому висновку ВП ВС, викладеному у постанові від 22 березня 2023 року, справа 361/4481/19.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в рівних частинах по 2 422грн. 40 коп. з кожного.
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 11, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 386, 391, 526, 572, 575, 589-590 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 35, 36, 37, 40 та п. 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги Акціонерного Товариства «Сенс Банк» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, код ЄДРПОУ 23494714) до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА, про виселення та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.
Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного житлового приміщення.
Зупинити виконання цього рішення суду в частині виселення вищевказаних осіб з квартири АДРЕСА_1 на період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування.
Дане рішення після набрання ним законної сили є підставою для відповідного органу реєстрації для зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Сенс Банк» судові витрати по сплаті судового збору в рівних частинах по 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок з кожного
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя          Н.О. Петренко