КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/13073/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Київ
Справа № 758/7679/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Богуславського районного суду Київської області від 02 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Романенко К.С.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики, 

встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_4 , в якому просив стягнути з нього на свою користь заборгованість за договорами позики у розмірі 1 060 000 доларів США, як основна заборгованість за позикою, та три відсотки річних від суми позики в розмірі 144 751,24 доларів США.
В обґрунтування позову зазначив, що між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено три безвідсоткових договори позики №№ 1, 2 і 3 від 07 грудня 2016 року, 24 квітня 2017 року та від 01 вересня 2017 року відповідно.
За договором позики від 07 грудня 2016 р. № 1 позичальник позичила відповідачу кошти в сумі 400 000 доларів США, строк виконання зобов`язання з їх повернення обумовлено до 07 березня 2017 року.
За договором позики від 24 квітня 2017 р. № 2 позичальник позичила відповідачу кошти в сумі 130 000 доларів США, строк виконання зобов`язання з їх повернення обумовлено до 24 липня 2017 року.
За договором позики від 01 вересня 2017 р. № 3 позичальник позичила відповідачу кошти в сумі 530 000 доларів США, строк виконання зобов`язання з їх повернення обумовлено до 01 грудня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, внаслідок чого позивач прийняв спадщину.
Відповідач не виконав зобов`язання з повернення позики; у відповідь на претензію позивача повідомив, що всі зобов`язання були виконані у 2017 році, позовна давність спливла, зобов`язання припинилося в будь-якому випадку у зв`язку зі смертю позичальника.
Вважаючи відмову відповідача у поверненні позичених коштів протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом для захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року справу направлено до Богуславського районного суду Київської області за правилами територіальної юрисдикції.
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року у розмірі 130 000 доларів США та заборгованість за борговою розпискою від 01 вересня 2017 року в розмірі 530 000 доларів США, що в загальному розмірі становить - 660 000 доларів США і витрати по сплаті судового збору в сумі 6633,74 грн.
В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вказує, що ОСОБА_1 не має діючих зобов`язань, в тому числі грошових, перед ОСОБА_5 та її спадкоємцем ОСОБА_3 . Крім того, навіть взявши до уваги договори, що надані позивачем, а також строк дії таких договорів та розписки ( 07.03.2017 року, 24.07.2017 року), то станом на день подання позовної заяви спливла позовна давність. 
Продовження строків відбувається лише у випадках, коли об`єктивні обставини карантину позбавили сторону можливості звернутися до суду вчасно. Сам факт запровадження в Україні як карантину, так і воєнного стану, без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв`язку із запровадженням таких, не може вважатись поважною причиною пропуску цих строків. 
Вважає, що судом безпідставно не було застосовано наслідки спливу строків позовної давності, оскільки 17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19)». Згідно з пунктом 2 цього Закону пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».
Таким чином, строк звернення до суду, який закінчився у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та під час дії пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України підлягає поновленню лише за наявності двох умов: 1) якщо причини його пропуску є поважними; 2) вказані причини є такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Відповідач не надав доказів, що саме карантинні обмеження у період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року вплинули на його можливість звернутися до суду , а судом було проігноровано аналіз допустимості та достатності даних доказів відповідно до справи. 
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 01 грудня 2021 р. у справі № 373/651/20, зазначає, що у разі, якщо позовна давніть мала сплинути з 12.03.2020 до 02.04.2020, відсутні підстави для продовження позовної давності відповідно до Закону №540-IX. Стверджує, що позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 261 ЦК України. 
Вказувала, що за поясненнями ОСОБА_1 , з моменту написання спірних договорів та розписок і до дня смерті ОСОБА_5 вони постійно спілкувались, мали дружні стосунки та жодних вимог вона до нього не пред`являла. Водночас, як пояснив ОСОБА_1 , кошти ним не отримувались, а лише були гарантією по вкладам в ПАТ «Банк Богуслав», але після віднесення банку до категорії неплатоспроможних та ліквідації, ОСОБА_5 вимог про повернення коштів особисто відповідачем не заявляла. Враховуючи, що за життя ОСОБА_5 не зверталась до суду з вимогами до ОСОБА_1 , то сама ОСОБА_5 , маючи можливість стягнути кошти, не мала такого наміру, а відповідно строк позовної давності має застосовуватись.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечував проти її задоволення, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки правові висновки Верховного Суду, на які посилається представник відповідача, не відповідають обставинам справи, бо в них суд дійшов висновку, що від особи вимагається навести обґрунтування поважності причин пропуску саме процесуального строку, а не позовної давності.
Крім цього, зазначає, що позовна давність була продовжена в період з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року на підставі пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, із 17 березня 2022 року по 30 січня 2024 року - на підставі пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а також зупинено з 30 січня 2024 року по сьогоднішній день на підставі цього ж пункту, а тому доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового ототожнення відповідачем процесуальних строків із позовною давністю.
Вважає, що позовну давність не було пропущено, оскільки закінчення строку для пред`явлення вимоги у зв`язку з невиконанням договору позики № 1 припадав на 10 березня 2020 року, договору позики № 2 - 27 липня 2020 року, а договору позики № 3 - 02 грудня 2020 року, тому позовну давність не було пропущено. 

20 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, в яких вона зазначила, що суд повинен був ухвалити рішення про відмову в позові за закінченням перебігу позовної давності, оскільки зупинення перебігу цього строку в силу закону автоматично не робить причини його пропуску поважними.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 вважав доводи апеляційної скарги відповідача безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 грудня 2016 року між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено договір про надання безпроцентної позики і надано у позику грошові кошти, сума яких в складає 400 000 доларів США (т.1, а.с.9).
Відповідно до п. 1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 400 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів в строк і на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 2 договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору. 
Згідно п. 3 договору, цей договір не передбачає позикодавцем процентів від суми позики.
Як передбачено пунктом 4 договору від 07.12.2016 року, повернення позики в повному обсязі позичальником здійснюється до 07 березня 2017 року. У разі повернення позики позикодавець одночасно з отриманням грошових коштів зобов`язаний надати позичальнику розписку про одержання грошових коштів. Розписка підтверджує факт виконання позичальником грошового зобов`язання.
Згідно п. 5 договору, у разі прострочення повернення позики, позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця пеню у розмірі 0,1 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення.
Пунктом 11 договору визначено, що в засвідчення викладеного у договорі, а також на підтвердження того, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 400 000 доларів США, цей договір підписується: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Крім того, 24 квітня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про надання безпроцентної позики (т.1, а.с. 10).
Відповідно до п. 1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 130 000 доларів США, а останній зобов`язується повернути отриману суму позики в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 2 договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору. Згідно п. 3 договору, цей договір не передбачає позикодавцем процентів від суми позики.
Повернення позики в повному обсязі позичальником здійснюється до 24 липня 2017 року. У разі повернення позики позикодавець одночасно з отриманням грошових коштів зобов`язаний надати позичальнику розписку про одержання грошових коштів. Розписка підтверджує факт виконання позичальником грошового зобов`язання (п. 4 договору).
Пунктом 11 договору від 24 квітня 2017 року також визначено, що в засвідчення викладеного у договорі, а також на підтвердження того, що позикодавець передав а позичальник отримав грошові кошти в сумі 130 000 доларів США, цей договір підписується: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Також 01 вересня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_1 прийняв грошові кошти в розмірі 530 000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути в повному обсязі 01 грудня 2017 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав боргову розписку від 01 вересня 2017 року. 
У розписці також обумовлено, що приймаючи виконання вищезазначеного грошового зобов`язання ОСОБА_5 повинна повернути ОСОБА_1 цю розписку (т.1, а.с.13).
Судом першої інстанції в судовому засіданні 26.05.2025 року в порядку ст. 95 ЦПК було оглянуто оригінали зазначених договорів та розписки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що зроблено актовий запис № 19050, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06.11.2023 Київським відділом державної реєстрації актів смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 14, т. 1).
Позивач ОСОБА_3 відповідно до ч. 2 ст. 1223, ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про його народження, про смерть спадкодавця та матеріалами спадкової справи № 2/2024, які було витребувано за на підставі ухвали Богуславського районного суду Київської області від 23.04.2025 (т.1, а.с.14, 18).
Після смерті ОСОБА_5 , відкрилась спадщина, та як вбачається з матеріалів спадкової справи, на спадкове майно позивачу як спадкоємцю за законом видано відповідні свідоцтва про право на спадщину (т.1, а.с. 163-279).
Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової О.В. № 53/01-16 від 08.05.2024, ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в спадкову масу входить також право вимоги за договорами, а саме: договором позики грошових коштів №1 від 07.12.2016; договором позики грошових коштів №2 від 24.04.2017; розпискою від 01.09.2017 підписана ОСОБА_1 ; розпискою від 26.05.2022 року підписана ОСОБА_7 (т.1, а.с. 15).

30 травня 2024 року на адресу ОСОБА_1 представником позивача адвокатом Архіповим О.Ю. було направлено лист-вимогу про погашення заборгованості за договорами позики та розпискою у сумі 1 060 000 доларів США (т.1, а.с.25).
У письмовій відповіді на претензію щодо вимоги про погашення заборгованості від 11.06.2024, представник відповідача зазначає, що всі зобов`язання перед ОСОБА_5 були виконані ОСОБА_1 у 2017 році. Окрім того, станом на 2022 рік сплинув строк позовної давності та строк зберігання договорів позики грошових коштів, а отже у ОСОБА_1 немає ніяких зобов`язань і перед ОСОБА_3 (т.1, а.с. 26-27).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження укладених між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 договорів позики та боргової розписки та передачу йому грошових коштів представник позивача надав до суду засвідчені у порядку ст.95 ЦПК України копії договорів позики, розписки та пред`явив їх оригінали у судовому засіданні для огляду. Наявність оригіналів зазначених договорів та розписки у позивача є свідченням як укладення договорів позики, так і їх невиконання відповідачем. 
Відповідач не повернув суму позики, в порушення умов договорів безпроцентної позики, матеріали справи не містять доказів зворотного.
Єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є її син ОСОБА_3 , а отже йому належить право вимоги за договорами позики від 07.12.2016 та від 24.04.2017 та борговою розпискою від 01.09.2017. Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України після смерті матері позивач успадкував усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі й право вимоги за договорами позики та борговою розпискою.
У даному випадку, існують три окремі грошові зобов`язання на суму 400 000 доларів США, які згідно договору повинні бути повернуті до 07.03.2017; на суму 130 000 доларів США, які згідно договору повинні бути повернуті до 24.07.2017 та на суму 530 000 доларів США, які згідно договору повинні бути повернуті до 01.12.2017 (т.1, а.с.9-13).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики від 07.12.2016, суд першої інстанції вважав, що сплив строк позовної давності за цією вимогою, оскільки перебіг трирічного строку розпочався з передбаченої у договорі дати повернення суми позики 07.03.2017 та закінчився 08.03.2020. Прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_3 набув право вимоги до позичальника за договором позики від 07.12.2016 в тому ж обсязі прав і строків, які існували у первісного кредитора ОСОБА_5 . Тому суд дійшов висновку, що позовна давність за договором позики від 07.12.2016 позивачем пропущена. Доводи представника позивача про те, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин стороною позивача не було доведено.
Щодо вимог за договорами позики від 24 квітня 2017 року та від 01 вересня 2017 року, то позовна давність щодо них не спливла, тому вимоги підлягають задоволенню. За договором позики від 24.04.2017 термін повернення коштів визначено - 24.07.2017. Відтак, з 25.07.2017 починається перебіг позовної давності, в межах якого позичальник міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_1 та який тривав до 24.07.2020.
Згідно з борговою розпискою від 01.09.2017 термін повернення коштів визначено - 01.12.2017 року, трирічний строк позовної давності тривав до 01.12.2020. Позивач звернувся до суду з даним позовом - 21.06.2024.
Враховуючи вимоги законодавства щодо продовження строків позовної давності на час карантину та воєнного стану та врахувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що строк позовної давності у даній справі за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики від 24.04.2017 та борговою розпискою від 01.09.2017 позивачем не пропущено та наявні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що на правовідносини між спадкоємцями та позичальником не поширюються норми закону, які регулюють загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань. 
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові у справі № 185/5681/18 від 26 жовтня 2022 року, інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань та три відсотки річних від простроченої суми не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки, як спадкоємця, у зв`язку з відсутністю між ними договірних зобов`язань.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржене, тому в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 07 грудня 2016 року з підстав пропуску строку позовної давності та у стягненні трьох відсотків річних - колегія суддів не переглядає. 
З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог за договорами позики від 24 квітня 2017 року та від 01 вересня 2017 року колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 

У частині першій статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
У частинах першій, третій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року в справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року в справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року в справі № 758/2418/17.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц 
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як встановлено судом, 24 квітня 2017 року між ОСОБА_5 , спадкоємцем якої є позивач ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, укладеного у простій письмовій формі, договір містить усі визначені законом (істотні) умови договору позики та в ньому чітко зазначено як про отримання ОСОБА_1 грошових коштів, так і про обов`язок та строк їх повернення ( до 24 липня 2017 року). Матеріали справи не містять доказів, що позичальник виконав свої зобов`язання за вказаним договором та отримані в борг кошти в розмірі 130 000 доларів США повернув позикодавцю.
Підпунктом «г» пункту 4 договору позики від 24 квітня 2017 року сторони передбачили, що у разі повернення позики позикодавець одночасно з отриманням грошових коштів зобов`язаний надати позичальнику розписку про одержання грошових коштів. Розписка підтверджує факт виконання позичальником грошового зобов`язання.
Однак, відповідачем ОСОБА_1 не надано до матеріалів справи доказів складання ОСОБА_5 розписки про отримання боргу.

Також встановлено, що 01 вересня 2017 року між ОСОБА_5 , спадкоємцем якої є позивач ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, на підтвердження укладення якого надано розписку ОСОБА_1 від 01 вересня 2017 року, яка містить усі визначені законом (істотні) умови договору позики та в ній чітко зазначено як про отримання ОСОБА_1 грошових коштів, так і про обов`язок та строк їх повернення ( до 01 грудня 2017 року). Матеріали справи не містять доказів, що позичальник виконав свої зобов`язання за вказаним договором та отримані в борг кошти в розмірі 530 000 доларів США повернув позикодавцю.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (висновок Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц )
У розписці про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути від 01 вересня 2017 року ОСОБА_1 зазначив, що приймаючи виконання зазначеного грошового зобов`язання, ОСОБА_5 повинна повернути йому цю розписку.
Однак, оригінал розписки ОСОБА_1 від 01 вересня 2017 року знаходиться у спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , що свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку з повернення грошових коштів. 

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що кошти ОСОБА_1 не були отримані, а договори були гарантією по вкладам в ПАТ «Банк Богуслав», оскільки надані позивачем договори позики від 07 грудня 2016 року, 24 квітня 2017 року та розписка від 01 вересня 2017 року свідчать про наявність між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 саме правовідносин позики. Будь-яких посилань на те, що укладені договори позики пов`язані з виконанням інших правочинів, надані позивачем договори та розписка не містять, а відповідачем таких обставин не доведено.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції було обґрунтовано відхилено доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не має діючих зобов`язань, в тому числі грошових, перед ОСОБА_5 та її спадкоємцем ОСОБА_3 , оскільки відповідачем не надано суду доказів того, що договори позики, розписка, які укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є нечинними, їх дійсність не спростована. Позову про визнання правочинів недійсними (удаваними) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. Оригінали договорів позики та боргової розписки перебувають у спадкоємця позикодавця, на них не зазначено про повернення оспорюваних сум, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Доказів протилежного суду не надано.
Також судом першої інстанції було правильно відхилено аргументи представника відповідача про відсутність у ОСОБА_3 права на пред`явлення позовних вимог, оскільки відповідно до вимог статті 1218 ЦК України після смерті матері позивач успадкував усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі й право вимоги за договорами позики та борговою розпискою.
Відповідно до приписів чинного цивільного законодавства право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України), спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Встановивши, що позивач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем позикодавця ОСОБА_5 , інші спадкоємці відсутні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 прийняв спадщину, а тому йому належить право вимоги боргів за договорами позики.
Отже, суд першої інстанції правильно виходив із презумпції правомірності правочину, закріпленої у статті 204 ЦК України, та обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не спростував ані чинності договорів позики, ані факту отримання грошових коштів, а також не довів безгрошовість договорів у порядку статті 1051 ЦК України. Відтак, право вимоги ОСОБА_3 як спадкоємця позичальника ОСОБА_5 , що виникло з чинних договорів позики, є таким, що презюмується та підлягає судовому захисту.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом норм матеріального права щодо перебігу строків позовної давності колегія суддів відхиляє як безпідставні, враховуючи наступне. 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.
Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку ( висновок у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 зазначено, що: «апеляційний суд встановив, що за договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів настав 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.
Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, таким чином суд апеляційної інстанції правильно вважав, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, а тому обґрунтовано вважав висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 вказано, «У разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».
В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, 24 лютого 2022 року Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу.
Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та на даний час триває. Тобто, з 24.02.2022 по теперішній момент на території України діє воєнний стан та всі обмеження і заходи у зв`язку з його введенням.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, крім інших, пунктом 19.
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності у спірних правовідносинах було 24 липня 2020 року та 01 грудня 2020 року відповідно, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, то станом на 02 квітня 2020 року позовна давність за зобов`язаннями, що виникли з договорів позики від 24 квітня 2017 року та від 01 вересня 2017 року не спливла.
Строк позовної давностіспочатку було продовжено до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану, а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звернення ОСОБА_3 з даним позовом 21 червня 2024 року відбулось у межах позовної давності.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності з тих підстав, що сам факт запровадження в Україна як карантину, так і воєнного стану, без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв`язку із запровадженням таких, не може вважатись поважною причиною пропуску цих строків - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального та процесуального права.
Так, в апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що судом безпідставно не було застосовано наслідки спливу строків позовної давності, оскільки 17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19)». 
Разом з тим, строк позовної давності не є процесуальним строком та встановлений нормами Цивільного кодексу України, а не Цивільного процесуального кодексу України, тому вказаний Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX щодо перебігу процесуальних строків не розповсюджується на спірні правовідносини. 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14-ц «Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.»
У даній справі судом першої інстанції правильно встановлено, що станом на 02 квітня 2020 року позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за договорами позики від 24 квітня 2017 року ( строк виконання - 24 липня 2017 року) та від 01 вересня 2017 року ( строк виконання - 01 грудня 2017 року) не спливла, в подальшому була продовжена на період карантину до 30 червня 2023 року, в наступному - зупинена на період дії воєнного стану . 
Таким чином, з огляду на приписи пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позивачем строк позовної давності пропущений не був , а тому будь-яких підстав для з`ясування поважності причин незвернення позичальника до суду у строк понад три роки у суду першої інстанції не існувало. 
Інші доводи апеляційної скарги також стосуються обчислення строків позовної давності, проте такі доводи є безпідставними, ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права та висновків суду не спростовують.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують, тому, відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 02 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 25 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.