ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року Чернігів Справа № 620/8206/25 
Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з уточненим позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому оскаржує рішення відповідача від 18.06.2025 №74012300025137 про відмову в обміні посвідки на постійне проживання громадянці російської федерації ОСОБА_1 та просить зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданої 06.02.2013 на підставі поданих позивачем 05.06.2025 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області документів.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що наведені у листі Управління Служби безпеки України у Чернігівській області доводи не підтверджені жодними доказами та у листі не вказується про фактичні обставини та відомості про загрозу національній безпеці України діяльністю позивача. З огляду на вказане, вважає, що спірне рішення не може вважатися обґрунтованим.
Суд ухвалою від 30.09.2025 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. В подальшому, суд ухвалою від 05.11.2025 відмовив у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін та залученні третьої особи.
Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз національній безпеці України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану. У свою чергу, УДМС у Чернігівській області, отримавши від органу Служби безпеки України інформацію про доцільність відмови в обміні посвідки, оскільки її дії можуть загрожувати національній безпеці України, на виконання вимог підпункту 7 пункту 62 Порядку відмовило їй в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.
Позивачка є громадянкою російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка 12.03.2012 отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію».
06.02.2013 УДМС у Чернігівській області оформило позивачці посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 .
В подальшому, 03.06.2025 Новозаводським відділом у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області позивачка була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України за недійсним документом, без обміну посвідки на постійне проживання по досягненню 45-річного віку, за частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн (протокол від 03.06.2025 серії ПР МЧГ №001708 та постанова від 03.06.2025 серії ПН МЧГ №001694).
05.06.2025 позивачка звернулася до УДМС у Чернігівській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
06.06.2025 на виконання пункту 37 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04,2018 №321, з метою мінімізації загроз у сфері національної безпеки в умовах воєнного стану, УДМС у Чернігівській області надіслало запит до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (далі - Управління СБУ в Чернігівській області) з питання наявності чи відсутності підстав для відмови в оформленні (обміні) посвідки на постійне проживання.
18.06.2025 до УДМС у Чернігівській області надійшла відповідь Управління СБУ в Чернігівській області від 17.06.2025 №74/2/2-1338, відповідно до якої за результатами розгляду запиту щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для відмови в обміні посвідки на постійне проживання Управління СБУ в Чернігівській області вважає за доцільне відмовити позивачці в обміні посвідки на постійне проживання в Україні на підставі підпункту 7 пункту 62 Порядку, оскільки її дії можуть загрожувати національній безпеці України.
18.06.2025 УДМС у Чернігівській області прийняло рішення №74012300025137 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 7 пункту 62 Порядку та на виконання пункту 63 Порядку 18.06.2025 УДМС у Чернігівській області супровідним листом №7401,5-3274/74.2-25 надіслало на адресу позивачки копію рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі Закон України «Про імміграцію») та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положенням частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Згідно з статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.
Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок №321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно з підпунктом 5 пункту 7 Порядку обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
Відповідно до пункту 16 Порядку документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
Згідно з пунктом 36 Порядку після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів.
Відповідно до абзацу 8 пункту 37 Порядку перевірка наявності інформації, яка може бути підставою для відмови в оформленні чи видачі посвідки відповідно до підпункту 7 пункту 62 цього Порядку, перевіряється за автоматизованими інформаційними та довідковими системами, реєстрами та базами МВС, Національної поліції, Інтерполу, а також шляхом надсилання запитів до регіональних органів СБУ (крім осіб, оформлення віз яким здійснювалося за погодженням з компетентними органами), які надають відповідь протягом семи робочих днів з дня надходження такого запиту.
Пункт 42 Порядку передбачає, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36-37-1 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.
Пункт 43 Порядку передбачає, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноваженою ним особою за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні чи видачі не пізніше ніж протягом десятого робочого дня з дати прийняття документів шляхом внесення до Реєстру інформації про строк, на який оформлено посвідку, з використанням кваліфікованого електронного підпису.
Отже, законодавством унормовані правила перебування іноземців або осіб без громадянства на території України, а обов`язку іноземця дотримуватися строків звернення за обміном посвідки кореспондує обов`язок органу ДМС щодо прийняття у нього відповідних документів, їх розгляду та вирішення питання щодо подальшої легалізації перебування відповідної особи в Україні.
Відповідно до підпункту 7 пункту 62 Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином.
Таким чином, підпункт 7 пункту 62 Порядку зобов`язує територіальний орган ДМС відмовити іноземцю в оформленні або видачі посвідки на постійне проживання в разі отримання від Служби безпеки України інформації про те, що дії іноземця загрожують національній безпеці.
Суд зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду викладеними зокрема у постанові від 31.05.2023 у справі №600/6944/21-а, суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 частини першої статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Тобто, саме на Службу безпеки України, як на орган, що наділений унікальною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, покладено обов`язок, в тому числі вживати заходи превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України. Тим більше в умовах воєнного стану.
Разом з тим, суд зауважує, що лист Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 17.06.2025 №74/2/2-1338, хоч і наданий в межах своєї компетенції, втім не містить ознак управлінського акта з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права та не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства. А отже, обґрунтованість зазначеної у такому листі інформації має перевірятися органом ДМС як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього листа приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві.
У свою чергу рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.
Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права, (не формально).
Суд зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.
Подібний підхід застосовано у постановах Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №480/296/19, від 25.01.2024 у справі №160/1521/23, від 04.04.2024 у справі №380/7720/23.
Застосовуючи означений підхід до обставин цієї справи, слід урахувати, що в оскаржуваному рішенні від 18.06.2025 №74012300025137 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 7 пункту 61 Порядку №322 не вказано чи становили дії іноземця "загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні", чи іноземець "вчинив злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві", чи іноземець "розшукується у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином", як не вказано і конкретних обставин, які б дозволяли дійти відповідачеві висновку про підтвердження наявності таких порушень з боку позивача.
Такі обставини не наведені і у листі УСБУ в Чернігівській області від 17.06.2025 №74/2/2-1338, не вказано про конкретну поведінку позивача або про конкретні звинувачення проти неї, які б свідчили про те, що її присутність загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, або що вона вчинила злочин проти миру, воєнний чи проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукується через учинення діяння, що за законами України - тяжкий злочин. Цей лист не містить конкретних фактів, які б дозволили кваліфікувати їх такими, що створюють підстави для відмови іноземцю у документуванні посвідкою на тимчасове проживання за пунктом 7 Порядку №322, а формулювання у листі УСБУ словосполучення "вважаємо за доцільне відмовити в обміні посвідки" взагалі свідчить про його оціночний та рекомендаційний характер.
Враховуючи наведене, суд вважає, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 18.06.2025 №74012300025137 про відмову в обміні посвідки на постійне проживання не відповідає всім критеріям, які визначені ч.2 ст.2 КАС України, в тому числі, і критерію обґрунтованості, який вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.
Суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. 
Верховний Суд неодноразово у своїй практиці зазначав, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються (постанови Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 160/1521/23, від 02.02.2024 у справі № 344/9604/23).
Відповідно до практики ЄСПЛ, будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя має здійснюватися у відповідності до закону, повинно мати легітимну мету та враховувати справедливий баланс, який має бути досягнутий між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому.
Навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення "національної безпеки", що суперечить закону_або загальноприйнятому значенню і є свавільним (рішенні у справі "Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia").
З урахуванням зазначеного, рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 18.06.2025 №74012300025137 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимог зобов`язального характеру, суд зважає на таке.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Частиною третьої статті 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Аналіз наведеної норми доводить, що законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки. При цьому цей обов`язок має бути покладений на суб`єкта владних повноважень, який приймав рішення про відмову.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана протиправною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
У відповідності до вимог частин першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору. 
Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 18.06.2025 №74012300025137 про відмову в обміні посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .
Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , виданої 06.02.2013 ОСОБА_1 , на підставі поданих ОСОБА_1 05.06.2025 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області документів.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судових витрат.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ). 
Відповідач - Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (вул. Шевченка, 51-А, м. Чернігів, 14013, код ЄДРПОУ 37804450).

Повний текст рішення суду складено 27.05.2026.

Суддя Л.О. Житняк