РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 квітня 2026 року	Справа №160/28207/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
30.09.2025р. через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошового забезпечення військовослужбовця за період з 16.11.2022 по 14.03.2025 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у 2022, 2023, 2024, 2025 роках;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення військовослужбовця за період з 16.11.2022 по 14.03.2025 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 р. 01.01.2023 р. на 01.01.2024 р. 01.01.2025 р. з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за періоди з 2023 рік -12 місяців; 2024 рік - з 01.01.24 по 01.09.24; 2025 рік - з 01.01.25 по 01.03.25 із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за періоди з 2023 рік -12 місяців; 2024 рік - з 01.01.24 по 01.09.24; 2025 рік-з 01.01.25 по 01.03.25 із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 16.11.2022 по 14.03.2025 він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , станом на день виключення його із списків особового складу військової частини відповідач не провів із ним розрахунків щодо: грошового забезпечення із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб за відповідним законом України про державний бюджет України станом на 01.01.2023, на 01.01.2024, а із відповідного показника станом на 01.01.2018р. (1762 грн.); індексації за вказаний період у належному розмірі із застосуванням положень авбз.4, 6 п.5 Порядку №1078. Позивач вказав у позові, що про порушення його прав та інтересів йому стало відомо із листа відповідача від 14.09.2025 (згідно поштового штемпелю) лист від 04.07.2025 №7507/ФЕС. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 діє редакція пункту 7 Постанови №704, яка була чинною до внесеним змін постановою №103, за змістом якої його грошове забезпечення, починаючи з 30.01.2020 має обчислюватися з показника – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, тому, у зв`язку із не проведенням відповідачем обчислення його грошового забезпечення із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року за спірний період, позивач просив визнати протиправною бездіяльністю відповідача. Щодо індексації грошового його грошового забезпечення, позивач вказав на те, що проведення індексації за 2023 рік – 12 місяців, 2024 рік – з 01.01.24 по 01.09.24, 2025 рік – з 01.01.25 по 01.03.25 мало бути здійснено відповідачем із застосуванням положень абзаців 4,6 пункту 5 Порядку №1078, проте листом від 04.07.2025р. №7507/ФЕС повідомлено, що така індексація не проводилась згідно його особового рахунку, що, на переконання позивача, свідчить про бездіяльність відповідача, тому і у цій частині позову, просив визнати таку бездіяльність відповідача протиправною. 
Ухвалою суду від 14.11.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згадана ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 30.09.2025р. (адміністративний позов з додатками), 19.11.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18,251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.
26.11.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач проходив військову службу не з 16.11.2022, а з 17.11.2022 по 13.03.2025; твердження позивача про те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, якою були внесені зміни до пункту 4 Постанови №704, у зв`язку з чим діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка була чинною до зазначених змін, є хибним; положення п.4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 – набрання чинності Законом №294-ІХ не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили, тому застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням таку розрахункову величину як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. (1762 грн.) відповідач діяв правомірно, оскільки станом з 21.02.2018 по 11.05.2023 діяла редакція пункту 4 Постанови КМУ №704, яка передбачала таке правове регулювання; відповідна наведена вище редакція п. 4 постанови КМУ №704 діяла і у період з 21.02.2018 по 11.05.2023р., у зв`язку з чим, при обчисленні позивачеві грошового забезпечення з такої розрахункової величини, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018р. (1762 грн.), відповідач вважає, що він діяв правомірно, оскільки саме така розрахункова величина була передбачена наведеним пунктом 4 постанови КМУ №704. Щодо періоду з 20.05.2023 по 14.03.2025р., то відповідач зазначив, що у цей період діяв п. 4 постанови №704 у редакції постанови №481 від 12.05.2023р., яка набрала чинності та діяла з 20.05.2023р. та за якою було встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовим званням військовослужбовців розраховуються виходячи з розміру 1762 грн., вказана постанови №481 була скасована рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025р. у справі №320/2950/24, яке набрало законної сили 18.06.2025р., а відтак, вказана норма є нечинною саме з 18.06.2025р. згідно правових висновків Верховного Суду, зокрема, від 02.07.2025р. у справі №240/29489/23 та інших. В частині виплати індексації відповідач зазначив, що у 2023 році позивачу індексація грошового забезпечення не нараховувалась тому що дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» було зупинено на 2023 рік згідно із Законом №2710-ІХ від 03.11.2022; у 2024 році індексація позивачу почала нараховуватися з серпня 2024 року та почала виплачуватись з вересня 2024 року, тому що саме у серпні 2024 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (починаючи з січня 2024 року, тому що на 2023 рік дія цього закону була зупинена). Стосовно строку звернення, представник відповідача зазначив у відзиві на позов, що позовні вимоги за період з 16.11.2022 по 14.03.2025 підлягають розгляду із застосуванням тримісячного строку з дня коли позивач довідався про порушення свого права, тривалість пропуску цього строку звернення до суду є значною, оскільки позивач з даним позовом звернувся лише 29.09.2025, заяви до позову про поновлення строку звернення та доказів причин поважності його пропуску до суду не надавав, суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, які зумовили об`єктивну неможливість позивачем у визначений законом строк реалізувати своє право на подання позову, такі обставини наводяться позивачем у відповідній заяві, підтверджуються доказами та оцінюються судом на предмет об`єктивної неможливості подати позов на правилами, визначеними КАС України в силу правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.06.2023р. по справі №300/4156/22.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 29.04.2026р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами військовослужбовців та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 29.04.2026р.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 29.04.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Позивач у справі - ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 у період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р., що підтверджується змістом копії Витягу з реєстру територіальної громади №2025/016071921 від 31.10.2025 та копій Витягів із наказів від 17.11.2022 №308, від 13.03.2025р. №218.
Також зі змісту копії Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.03.2025р. №218 видно, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини – 13.03.2025 року.
04.07.2025р. у відповідь на запит позивача щодо наданні інформації про нараховане та отримане грошове забезпечення за період проходження служби у в/ч НОМЕР_1 , листом від 04.07.2025р. за №7507/ФЕС позивачеві були надані картки особового рахунку військовослужбовця вих. №7508-7511/ФЕС від 04.09.2025р., які, як зазначає позивач, ним були отримані 14.09.2025р. згідно штемпеля поштового зв`язку на конверті.
При цьому, вказаний лист відомостей про те, із якого саме показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, нараховувалось та виплачувалось позивачеві грошове забезпечення, не містить.
Також і у копіях особового рахунку позивача така інформація відсутня.
Разом з тим, із відзиву на позов, судом було встановлено, що грошове забезпечення позивача за весь спірний період – з 17.11.2022 по 13.03.2025 нараховувалося та виплачувалось позивачеві з показника – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р., що становив 1762 грн.
Позивач, не погоджується із таким обчисленням його грошового забезпечення, оскільки вважає, що з 30.01.2020р. з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18 він має право на нарахування та виплату його грошового забезпечення з показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2022, 2023, 2024, 2025 роках, за період з 16.11.2022 по 14.03.2025р., а також і не нарахування та не виплати йому індексації, з метою захисту свого порушеного права, звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).
Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).
Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.
Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.
Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі – Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).
Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.
Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.
При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. – 1762 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. – 2102 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2270 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2022р. – 2481 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. – 2684 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2024р. – 3028 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2025р. – 3028 грн.
Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного згаданого періоду з 01.01.2018р. по 01.01.2025р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався. 
При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, 2023, 2024 та 2025 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022, 2023,2024 та 2025 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
А відтак, із наведеного слід дійти висновку, що у спірні періоди з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. позивач мав право на отримання грошового забезпечення, обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом 1 січня відповідного календарного року згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно Законів України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки – 2022, 2023, 2024 та 2025.
Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірний період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. грошове забезпечення позивача мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.), станом на 01.01.2023р. (2684 грн.), станом на 01.01.2024р., станом на 01.01.2025р. (3028 грн.).
Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 у спірний період з 17.11.2022 по 13.03.2025р., що підтверджується вище дослідженими судом відомостями, які містяться у копіях витягів із наказів командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.11.2022 №308 та від 13.03.2025 №218.
Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини - розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 2022, 2023, 2024, 2025 роки при обчисленні у спірний період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. грошового забезпечення позивача згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. та була чинною у спірний наведений період, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано. 
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення позивачеві за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. включно з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, згідно до ст.7 Закону України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2022р., станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р. та станом на 01.01.2025р., слід визнати протиправною.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не застосування при нарахуванні та виплаті позивачці грошового забезпечення з показника - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, згідно до ст.7 Законів України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2022р. (2481 грн.), станом на 01.01.2023р. (2684 грн.), станом на 01.01.2024 та 01.01.2025р. (3028 грн.) за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р.включно всупереч пункту 4 постанови КМУ №704 (в редакції, чинній з 29.01.2020) з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, які не спростовані.
Також судом критично надається правова оцінка доводам відповідача з приводу того, що твердження позивача про те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, якою були внесені зміни до пункту 4 Постанови №704, у зв`язку з чим діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка була чинною до зазначених змін, є хибним, з огляду на таке.
Наведені вище правові висновки були зроблені Верховним Судом у його постановах від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21, які є обов`язковими, не тільки для адміністративного суду, а й для врахування відповідачем в силу ст. 14 КАС України, ст.129-1 Конституції України.
А відтак, посилання відповідача на хибність правових висновків Верховного Суду є неспроможним.
Суд зазначає, що ігнорування відповідачем вищенаведених правових висновків Верховного Суду, фактичне їх заперечення у подібних правовідносинах у справах, які розглядаються адміністративними судами першої та апеляційної інстанції, без оскарження їх у встановленому законодавством порядку, є проявом підриву довіри до судової гілки влади в цілому в очах військовослужбовців та є з боку відповідача, як суб`єкта владних повноважень, неприпустимим в силу вищенаведеної норми ст.129-1 Конституції України.
З приводу аргументів відповідача щодо того, що у період з 20.05.2023р. по 14.03.2025р. підлягає застосуванню пункт 4 постанови КМУ №704 у редакції постанови КМУ №481 від 12.05.2023р., яким було передбачено обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням військовослужбовців, виходячи з 1762 грн., суд зазначає наступне.
12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704», пунктом 2 якої внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704, шляхом викладення абзацу першого в такій редакції:
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Пунктом 3 Постанови КМУ № 481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
Тобто, з дня набрання чинності Постановою № 481 (20.05.2023) Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762,00 грн.
Проте, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
Згідно з частинами першою - третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
Сталою є правова позиція Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19 та від 10.01.2023 у справі № 340/507/22).
Таким чином, пункт 4 Постанови КМУ № 704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.
Наведені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17.02.2026р. у справі №520/5814/24, де у пункті 62 цієї постанови, Колегія суддів відступила від своїх висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року у справі №600/3516/24-а та від 22 жовтня 2025 року у справі № 420/3824/25 щодо періодів застосування постанови КМУ №481 (з 20.05.2023р. до 18.06.2025р.).
Такі ж самі правові висновки втілені і у наступних рішеннях Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.02.2026р. у справі №160/33292/24 та від 06.03.2026р. у справі №140/3734/24.
Наведені правові висновки щодо не застосування приписів постанови КМУ №481 від 12.05.2023р. у період її чинності (з 20.05.2023р. до 18.06.2025р.) є обов`язковими для адміністративного суду при вирішення справ у подібних правовідносинах в силу ч. 5 ст.242 КАС України.
Враховуючи наведене, слід зробити висновок, що і до періоду – 20.05.2023р. та після цієї дати, підлягають застосуванню приписи пункту 4 Постанови КМУ №704, у редакції, чинній з 29.01.2020р., щодо визначення військовослужбовцям розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Відтак, враховуючи наведене та правові висновки Верховного Суду, які сформовані у часті пізніше, тобто у лютому та березні 2026 року, які мають пріоритет у застосуванні над попередніми висновками цього Cуду, доводи з цього приводу відповідача, викладені у відзиві на позов, є безпідставними та необґрунтованими.
Що стосується аргументів відповідача з приводу пропуску позивачем трьох місячного строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає про наступне.
Так, за приписами ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній до 19.07.2022р., було передбачено, що строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Водночас, у відповідності до ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній з 19.07.2022р. та яка діяла і на момент подання даного позову до суду (29.09.2025р.), встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - встановлено тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.
Разом з тим, станом на 13.03.2025р. (виключення позивача зі списків особового складу частини) відповідного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачеві в частині проведення розрахунку його грошового забезпечення з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, за спірний період, відповідачем позивачеві не вручалось (таких доказів суду не надано).
Також і надана відповідачем відповідь, викладена у листі від 04.07.2025р. за №7507/ФЕС, про нараховане та отримане позивачем грошове забезпечення та копії картки особового рахунку позивача від 04.09.2025р. інформації про те, з якого саме показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб обчислювалося грошове забезпечення позивача, не містить.
Суд звертає увагу відповідача на те, що, надаючи відповідь на запит позивача, відповідачем допущено у згаданій відповіді безліч помилок, а саме: зазначено, що відповідь надається на запит позивача від 26.08.2025р., проте, лист датований 04.07.2025р., тобто, раніше, ніж отриманий запит позивача, до вказаного листа додані копії карток особового рахунку позивача від 04.09.2025р., тобто, пізніше, ніж виготовлено відповідачем лист-відповідь – 04.07.2025р.
Таким чином, із наведених встановлених обставин слідує, що при виключенні позивача зі особового складу військової частини 13.03.2025р. про суми, нараховані та виплачені грошового забезпечення, що належать позивачеві, відповідачем письмового повідомлення не вручалось (таких доказів відповідачем суду не надано).
Відтак, у даних правовідносинах має місце бездіяльність відповідача, яка носить триваючий характер, яка не припинена як на момент подання позову до суду - 29.09.2025р., так і на момент вирішення даного спору.
При цьому, із відомостей, які містяться в особових рахунках позивача можна зробити висновок, що відповідачем обчислення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача проводилось не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018р., що підтверджено і відповідачем у відзиві на позов.
Вказані копії особових карток позивача складені 04.09.2025р., додані до листа відповідача від 04.07.2025р. за №7507/ФЕС про які позивач довідався лише 14.09.2025р. про що свідчить штемпель відділення поштового зв`язку на копії конверта, наявного у справі.
А відповідно, із наведених вище встановлених обставин слідує, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався для позивача з 15.09.2025р. і закінчився 15.11.2025р., тому слід дійти висновку, що, звертаючись до суду з цим позовом 29.09.2025р. (вх. №70703/25), позивачем строк звернення не пропущений.
Саме на такому способі тлумачення положень ст.233 КЗпП України в редакції як до 18.07.2022р., так і після 19.07.2022р. наголошено і у постанові Верховного Суду від 06.04.2023р. у зразковій справі №260/3564/22, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 21.09.2023р.) та залишена без змін.
При цьому, слід зазначити, що як вказав Верховний Суд у пунктах 77-78 постанови від 21.03.2025р. у справі №460/21394/23 (яка судом була наведена в ухвалі суду від 30.06.2025р. та представником відповідача проігнорована), що «….початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Виходячи з цього, Судова палата вважає обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду».
Відтак, враховуючи, що те, що позивачеві було вручено письмовий документ, у якому містяться відомості про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення (картки особового рахунку позивача від 04.09.2025р.), саме 14.09.2025р. (інших доказів матеріали справи не містять), тому саме дата вручення зазначеного документу є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду з даним позовом у цій справі.
А оскільки позивачем позов поданий через систему «Електронний суд» 29.09.2025р., а зареєстрований в суді 30.09.2025р., тому суд приходить до висновку, що 3-х місячний строк звернення з цим позовом, встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній з 19.07.2022р., та яка діяла на момент звернення позивача до суду з цим позовом (29.09.2025р.), позивачем не пропущений.
Також, судом враховується і те, що предметом у даному спорі є бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачеві грошового забезпечення у періоді з 17.11.2022р. по 13.03.2025р., обчисленої без урахування величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у відповідності до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та є триваючим порушенням (носить триваючий характер) і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду.
Згідно зі сталою судовою практикою триваючим порушенням (бездіяльністю суб`єкта владних повноважень) – є триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
Зазначене формулювання бездіяльності закріплено і у постановах Верховного Суду від 04.03.2021р. у постанові ВП ВС у справі №9901/203/20, від 06.07.2023р. у справі №500/63/20.
Також і у постанові Верховного Суду від 06.07.2023р. у справі №500/63/20 Колегія Суддів зазначила, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
З огляду на вимоги позову, які стосуються протиправної бездіяльності відповідача – в/ч НОМЕР_1 , які полягають у не нарахуванні та не виплаті позивачеві грошового забезпечення за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. без урахування, при його обчисленні, величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у відповідності до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції чинній з 29.01.2020р., тобто, ці правовідносини позивач пов`язує з порушенням свого права, яке є триваючим (носить триваючий характер) і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду, а відповідно, суд вважає, що позивачем дотримано строки звернення до суду з цим позовом.
З огляду на наведене, всі інші аргументи представника відповідача уважно вивчені судом, не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спросторвують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення, обчисленого з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. включно, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що, вказаною вище бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення, обчисленого з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р.включно всупереч вимогам пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020р.), відповідач, допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких такою бездіяльності відповідача протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. включно грошового забезпечення позивача, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2022р., станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р., станом на 01.01.2025р., з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. включно грошового забезпечення позивача, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2022р., станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р., станом на 01.01.2025р., а також і здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. 
Між тим, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, а також і зобов`язання вчинити певні дії за 16.11.2022р. та за 14.03.2025р., задоволенню не підлягають, оскільки доказів зарахування до особового складу військової частини позивача саме 16.11.2022р., а також і виключення із особового складу військової частини НОМЕР_1 саме 14.03.2025р. до позову не додано та спростовується змістом копій Витягів із наказів від 17.11.2022р. №308 та від 13.03.2025р. №218.
Також і не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за періоди з 2023 рік -12 місяців; 2024 рік - з 01.01.24 по01.09.24; 2025 рік - з 01.01.25 по 01.03.25 із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, а також і зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за періоди з 2023 рік -12 місяців; 2024 рік - з 01.01.24 по 01.09.24; 2025 рік-з 01.01.25 по 01.03.25 із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, виходячи з наступного.
Поняття індексації грошових доходів наведене у Законі України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі – Закону №1282), де зазначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Так, згідно ст.2 Закону №1282 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
У відповідності до ст.6 Закону №1282 передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №1078).
Пунктом 1-1 Порядку №1078 встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Згідно п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Разом з тим, відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX, зупинено на 2023 рік дію, зокрема, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Зазначена норма набрала законної сили відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень з 01.01.2023.
Положення пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» є чинними та неконституційними не визнавалися.
Таким чином, у відповідача не було правових підстав для нарахування та виплати позивачеві індексації грошового забезпечення в 2023 році.
Статтею 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX визначено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01.01.2024, тобто в 2024 році право на проведення індексації заробітної плати працівників було відновлено.
Відповідно до Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, що публікується Держстатом не пізніше 10 числа кожного місяця.
Зважаючи на це, у позивача виникло право на виплату індексації грошового забезпечення (поточної) з 01.01.2024.
Відтак, враховуючи приписи абз.2 п.5 Порядку №1078, ст. 4 Закону України № 1282-XII, офіційні дані, що містяться на сайті Державної служби статистики України щодо індексів споживчих цін, то лише у серпні 2024 року поріг індексації 103% перевищено для військовослужбовців, при цьому, базовим місяць для обрахунку індексації грошового забезпечення позивача у наведений період є грудень 2023 року.
Так, як встановлено судом зі змісту копії картки особового рахунку військовослужбовця №7509/фес від 04.09.2025 та №7510/фес від 04.09.2025 за 2024, 2025 роки відповідно, з серпня по грудень 2024 року позивачеві була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у загальному розмірі 775,15 грн., що відповідає вищенаведеним приписам.
Окрім того, за приписами ст.34 Закону України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з січня 2025 року, який приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації, яка склалася у грудні 2024 року, у січні 2025 року не нараховується. 
Відтак, враховуючи приписи абз.2 п.5 Порядку №1078, ст.4 Закону України №1282-XII, офіційні дані, що містяться на сайті Державної служби статистики України щодо індексів споживчих цін, то лише у липні 2025 року поріг індексації 103% перевищено для військовослужбовців, при цьому, базовим місяць для обрахунку індексації грошового забезпечення позивача у наведений період є грудень 2024 року.
Враховуючи викладене, оскільки позивача було звільнено з військової служби в березні 2025 року, то підстави для виплати індексації грошового забезпечення з січня по березень 2025 роки у відповідача були відсутні.
Щодо застосування положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, то суд звертає увагу позивача, що оскільки його було призвано для проходження служби військової служби під час мобілізації лише в 2022 році, то грошове забезпечення виплачувалось позивачеві на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, яка набрала чинності 01 березня 2018 року та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, саме березень 2018 року став місяцем підвищення доходу, за яким слід було здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення військовослужбовців, які на той час вже проходили військову службу.
Інших рішень Уряду щодо затвердження нових (підвищених) розмірів посадових окладів та додаткових видів грошового забезпечення у період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не приймалося, а відповідно, підстави для застосування положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку №1078 у даному випадку відсутні. 
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачем не надано з урахуванням того, що він звільнений від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення, обчисленого з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року ( 2022, 2023, 2024, 2025 роки) за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. включно – протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення, обчислене з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року згідно до вимог пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020р.) за період з 17.11.2022р. по 13.03.2025р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва