Справа № 444/4169/25
Провадження № 2/444/339/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року        м. Жовква
Жовківський районний суд Львівської області у складі:
головуючий суддя Зеліско Р. Й.
секретар судового засідання Мамедова Г.І.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання незаконним набуття права власності, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконнного володіння,-

В С Т А Н О В И В : 

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: ОСОБА_3 у якому просить:
- визнати незаконним набуття права власності ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- судові витрати покласти на ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ). 
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що 16.08.2010р. вона купила в ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2010р., який посвідчено приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1499. На державному акті на право власності Третьої особи на вказану земельну ділянку серії ЯЙ №002876 міститься відмітка з якої вбачається, що Капуш І.М., приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області 16.08.2010р. за реєстровим №1499 посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до Позивача. Отже, з 16.08.2010р. третя особа не є власником вказаної земельної ділянки, з цього часу дана земельна ділянка належить Позивачу. Однак, у серпні 2025 року Позивачу стало відомо, що Третя особа зареєструвавши за собою після 16.08.2010р. право власності на дану земельну ділянку, 05.05.2025р. ще раз відчужила цю ж саму земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме подарувала її своїй дочці ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 05.05.2025р., який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Біляк О.Я. та зареєстровано в реєстрі за №1227. На підставі даного договору дарування 05.05.2025р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк Оксаною Ярославівною було проведено державну реєстрацію права власності за Відповідачем на вказану земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2025р. №444767256. У зв`язку із цим станом на сьогодні право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем. В пункті 5 зазначеного договору дарування вказано, що дарувальник, тобто Третя особа, свідчить, що на момент укладення цього Договору, земельна ділянка, нікому іншому не відчужена. З наведеного вбачається, що Третя особа на момент укладення договору дарування ввела в оману приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Біляк О.Я. та не повідомила йому, що 16.08.2010р. вона відчужувала вказану земельну ділянку. Оскільки 16.08.2010р. Третя особа відчужила, як власник, дану земельну ділянку на користь Позивача то у неї припинилося право власності на цю ділянку. Відтак, враховуючи, що на момент укладення 05.05.2025р. договору дарування вказана земельна ділянка не була юридично вільною та не належала Третій особі, а тому Третя особа не мала жодних правових підстав дарувати її Відповідачу. Це беззаперечно свідчить про недійсність та незаконність договору дарування. Із аналізу вищезазначеного вбачається, що Відповідач без жодних на те правових підстав набула право власності на цю земельну ділянку, яку Позивач в законний спосіб придбала в Третьої особи та яка належить Позивачу на законних підставах. Враховуючи, що Відповідач протиправно набула право власності на дану земельну ділянку, дана земельна ділянка вибула з володіння Позивача не з її волі, а відтак вона підлягає витребуванню у Відповідача на користь Позивача. Позивач вважає, що вказане вище беззаперечно свідчить про порушення її прав, свобод та законних інтересів, а тому просить заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді від 20.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала заяву про визнання позову.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник Позивача в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надіслав заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.
Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Ч. 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Так як відповідач не заперечує проти позовних вимог, покладається при вирішенні справи на думку суду, фактично визнав позовні вимоги, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення даного спору, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (надалі – ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 16.08.2010 р. позивач купила в Третьої особи земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2010р., який посвідчено приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1499.

На державному акті на право власності Третьої особи на вказану земельну ділянку серії ЯЙ №002876 міститься відмітка з якої вбачається, що Капуш І.М., приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області 16.08.2010р. за реєстровим №1499 посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку переходить до Позивача.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Вказані висновки викладено у:
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17; 
- постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та 
- постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2024р. у справі №522/3999/23.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, із урахуванням п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України та висновків викладених у вказаних постановах Верховного Суду вбачається, що 16.08.2010р. у Третьої особи припинилося право власності на спірну земельну ділянку. З 16.08.2010р. власником спірної земельної ділянки є Позивач.

Однак судом встановлено, що 05.05.2025 р. Третя особа ще раз відчужила спірну земельну ділянку, а саме подарувала її Відповідачу, що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 05.05.2025р., який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Біляк О.Я. та зареєстровано в реєстрі за №1227. 

На підставі договору дарування 05.05.2025 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк Оксаною Ярославівною було проведено державну реєстрацію права власності за Відповідачем на спірну земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2025р. №444767256.

Станом на сьогодні право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем.

В пункті 5 договору дарування зазначено, що дарувальник, тобто Третя особа, свідчить, що на момент укладення цього Договору, земельна ділянка, нікому іншому не відчужена.
Отже, Третя особа на момент укладення договору дарування ввела в оману приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Біляк О.Я. та не повідомила йому, що 16.08.2010р. вона відчужувала спірну земельну ділянку.
Відтак, враховуючи, що на момент укладення 05.05.2025р. договору дарування спірна земельна ділянка не була юридично вільною та не належала Третій особі, а тому Третя особа не мала жодних правових підстав дарувати її Відповідачу.
Із аналізу вищезазначеного вбачається, що Відповідач без жодних на те правових підстав набула право власності на спірну земельну ділянку, яку Позивач в законний спосіб придбала у Третьої особи та яка належить Позивачу на законних підставах. 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 1 та 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частиною 1 та 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Водночас, з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, саме по собі відібрання від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи не є виправданим втручанням у право власності за відсутності суспільного інтересу (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №902/1706/13).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, зазначено наступне:«142.  Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 143.  Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 144. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 146. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 147. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
У пунктах 84 та 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц зазначено наступне: «Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою». 
Тотожні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2025 року в справі №359/1378/17.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2024 року у справі №466/2132/21 зазначено наступне: «Тобто, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Визнання усього ланцюгу договорів відчуження квартири недійсними та визнання права власності на спадкове майно, яке неправомірно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, не є необхідним та не є ефективним способом захисту прав. Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про необхідність визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири та визнання права власності на неї за позивачем для відновлення порушених прав особи».
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 року у справі №925/642/19, зазначено наступне: «49. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване». 
Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки спірна земельна ділянка на момент відчуження її Третьою особою на користь Відповідача належала Позивачу, а тому така повторна передача майна Відповідачу порушує принципи цивільного законодавства (добросовісності, справедливості) та суперечить правовій визначеності, як складової принципу верховенства права; є по суті відібранням від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи, що не є виправданим втручанням у право власності.
Враховуючи, що Відповідач протиправно набув право власності на спірну земельну ділянку, спірна земельна ділянка вибула з володіння Позивача не з її волі, а відтак позов слід задовольнити.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950р., ратифіковану Законом України від 17.07.1997 року (надалі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Абзацом 2, 3 пункту 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004, яке є обов`язковим до виконання на території України, передбачено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. 
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. 
Згідно пункту 5 Рішення КСУ конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи, що Відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, а відтак Позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого нею при поданні позову, що становить 2287 (дві тисячі двісті вісімдесят сім) грн. 87 коп.
Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог Позивача.

Керуючись статтями 23, 142, 200,206,258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати незаконним набуття права власності ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) земельну ділянку площею 0,2218 га, кадастровий номер 4622782300:01:001:0012 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2287 (дві тисячі двісті вісімдесят сім) грн. 87 коп.

 Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) 50 відсотків судового збору сплаченого нею при поданні позову, згідно платіжної інструкції №2Е43-9М3М-Т4ТН-К8РА від 10.10.2025р., що становить 2287 (дві тисячі двісті вісімдесят сім) грн. 87 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.06.2026 року.

Суддя:      Зеліско Р. Й.