Дата документу 20.04.2026 Справа № 335/11484/24

ОКРЕМА ДУМКА
судді Запорізького апеляційного суду 
ОСОБА_1 
у провадженні №11-кп/807/524/26

20 квітня 2026 року     м.Запоріжжя

20 квітня 2026 року ухвалою колегії суддів Запорізького апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_2 і залишено без змін ухвалу Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2026 року в цій справі щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого за ч.4 ст.185, ч.4 ст.187, ч.3 ст.152 КК України.
Вищевказаною ухвалою районного суду задоволено клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 та застосовано запобіжний захід щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 27 квітня 2026 року включно, з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок, та покладенням передбачених ч.5 ст.194 КПК України обов`язків у разі її внесення.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.
Колегія суддів, вирішуючи питання щодо прийняття до розгляду апеляційної скарги прокурора, дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає розгляду в рамках даного апеляційного провадження. Апеляційний суд виходив з правової позиції Верховного Суду, зазначеної в справі №646/1709/23, провадження №51-322-км25 від 23 квітня 2025 року, відповідно до якої докладно обґрунтовано наявність повноважень у апеляційного суду на розгляд справ даної категорії, адже стороною обвинувачення оскаржується альтернативний запобіжний захід у виді застави, визначений в ухвалі місцевого суду разом з основним запобіжним заходом у виді тримання під вартою.
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Будучи не згодним з рішенням апеляційного суду, висловлюю свою окрему думку.
Апеляційний суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора фактично лише з тих підстав, що прокурор має право на апеляційне оскарження ухвали про тримання під вартою під час судового розгляду лише з метою надання йому можливості покращити становище обвинуваченого у разі встановлення порушення норм закону в ході обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою. Права ж на задоволення апеляційної скарги, в якій ставиться питання про погіршення правового становища обвинуваченого, прокурор апріорі не має. 
В цьому ж випадку прокурор в своїй апеляційній скарзі фактично ставить питання про погіршення становища обвинуваченого, що на переконання апеляційного суду не узгоджується зі змістом та суттю Рішення Конституційного Суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року, на забезпечення виконання якого і внесені відповідні зміни до кримінального процесуального законодавства.
Такі свої висновки апеляційний суд зробив на підставі аналізу змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою» та Висновку Головного науково-експертного управління Апарату Верховної Ради України (далі - Висновку) на проект вказаного Закону, прокурору надано право на оскарження такої ухвали, виходячи з того, що прокурор це особа, яка обіймає посаду, передбачену ст.15 Закону України «Про прокуратуру» (п.15 ч.1 ст.3 КПК), здійснює підтримання державного обвинувачення в суді з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (ч.1 ст.1, п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»). 
З приводу наведених мотивів і правових обґрунтувань колегії суддів, вважаю за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Ні про які «пояснювальні записки та висновки ГНЕУ апарату Верховної Ради України» в КПК, як джерела процесуального права, не йдеться. Відповідно, тлумачення їх змісту, керування ними і посилання на них, як на фактично єдину підставу ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора, більш того, про відсутність у прокурора права навіть на очікування задоволення його апеляційної скарги, з точки зору кримінального процесуального права є абсолютно безпідставним і необґрунтованим.
При цьому апеляційним судом не прийнято до уваги норми КПК України, якими саме слід було керуватись при ухваленні рішення. Так, ст.407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, крім іншого, має право залишити таку ухвалу без змін; змінити ухвалу суду; скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу. Відповідно апеляційну скаргу апелянта апеляційний суд вправі задовольнити повністю чи частково, або ж відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В побудованій же апеляційним судом хибній правовій конструкції задоволення апеляційної скарги прокурора в справах даної категорії абсолютно повістю виключається за будь-яких обґрунтувань прокурора, наведених в поданій ним апеляційній скарзі. 
Слід також зазначити, що фактично застосований апеляційним судом правовий механізм реалізації принципу недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого передбачено ст.421 КПК.
Змістом ч.5 ст.421 КПК закріплено вичерпний перелік суб`єктів, за апеляційними скаргами яких може бути скасована ухвала суду першої інстанції з метою погіршення становища особи, щодо якої вона постановлена. До кола вказаних суб`єктів, з-поміж іншого, віднесено й прокурора.
Відтак прокурор є тим суб`єктом апеляційного оскарження, який в своїй апеляційній скарзі вправі ставити питання про погіршення становища обвинуваченого і очікувати на задоволення своєї апеляційної скарги у разі її обґрунтованості.
Натомість висвітлена колегією суддів юридична конструкція в ухвалі, відповідно до якої у апеляційного суду наявне право на апеляційний перегляд ухвали суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора за одночасної відсутності у апеляційного суду права на задоволення апеляційної скарги прокурора, на зміну чи скасування такої ухвали суду, є нелогічною і позбавленою будь-якого сенсу.
На моє переконання, доводи і вимоги апеляційної скарги прокурора є законними і обґрунтованими, підлягали задоволенню з мотивів зазначених в ній, з чим до речі дотично погодився й апеляційний суд в мотивувальній частині своєї ухвали, вказавши про відсутність достатніх підстав для визначення розміру застави, оскільки альтернативний запобіжний захід не гарантуватиме запобігання встановленим ризикам та належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Проте апеляційний суд даним обставинам належної оцінки не надав, жодних переконливих обґрунтувань законності ухваленого судового рішення взагалі не навів і тому припустився помилкового рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора. 

Суддя         ОСОБА_1