Справа № 372/4520/21 
Провадження 2-20/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Сташків Т. Г.,
за участю секретаря судового засідання Таценка М.Д.,
представника позивачів – адвоката Музичко Р.В.
представника відповідача – адвоката Суркова А.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у листопаді 2021 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , який змінили під час розгляду справи, і остаточно просили: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року, серія та номер 4087, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., на земельну ділянку площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 ;
– визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 ;
– визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/6 частини земельної ділянки площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що ОСОБА_1 з 27.06.1996 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 .
За життя ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2001 року було придбано земельну ділянку площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, що розташована на території АДРЕСА_1 .
Право власності на зазначену земельну ділянку було оформлено на ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ 084275, виданого 20.11.2001 року Красненською сільською радою Обухівського району Київської області.
Згодом їм стало відомо, що земельна ділянка в листопаді 2018 року без їх відома була оформлена на племінницю ОСОБА_4 – ОСОБА_3 , яка успадкувала її після смерті свого батька ОСОБА_6 , який був рідним братом ОСОБА_4 , про що їй приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року № 4087.
Спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_4 04.07.2001 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , тобто набута у спільну сумісну власність подружжя, тому 1/2 її частина належить на праві власності ОСОБА_1 .
Оформлення за відповідачкою права власності на земельну ділянку було порушено право ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки.
Оскільки після смерті ОСОБА_4 спорів щодо земельної ділянки не було, порушення майнових прав позивачки відбулось саме у зв`язку з оформленням спірного майна за відповідачкою, а саме 23.11.2018 року – моменту отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.
Відповідач на день посвідчення оспорюваного свідоцтва про право на спадщину прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 , у якого були відсутні права на спірну земельну ділянку, чим було порушено майнове право позивачів.
Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, їх право на земельну ділянку у зв`язку з її оформленням за відповідачкою фактично оспорюється та не визнається, тому вони мають право на витребування майна у його набувача, у тому числі шляхом визнання за ним права власності на це майно.
Крім того, ОСОБА_2 на час смерті батька був його утриманцем та в силу ст. ст. 531, 535 ЦК УРСР 1963 року мав право на обов`язкову частку у спадщині батька нарівні зі спадкоємцями тієї черги, які були закликані до спадщини. У будь-якому випадку його частка склала 2/3 від належної йому частки за законом, оскільки спадщина відкрилась на 1/2 частину земельної ділянки, а 1/2 частину на праві спільної сумісної власності подружжя належить дружині померлого, то обов`язкова частка у спадщині неповнолітнього сина складає 2/6 частини земельної ділянки (або 2/3 від 1/2).
У силу того, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 ще не виповнилось навіть повних чотири місяці, то він не мав можливості вжити юридично значимі дії щодо прийняття спадщини. Станом на час отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку 23.11.2018 року Юшку виповнилось лише 17 років.
Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 не мав можливості вчинити юридично значимі дії для прийняття спадщини, тому причини пропуску є поважними, строк підлягає продовженню, а порушене видачею свідоцтва про право на спадщину третій особі право підлягає поновленню у спосіб визнання права власності за ОСОБА_2 на майно – 2/6 частини спірної земельної ділянки.
Разом з позовною заявою позивачі подали клопотання про витребування доказів, в якому просили витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 8/2018, відкритої після смерті ОСОБА_6 .
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у зазначеній справі та призначено підготовче судове засідання. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську О.В. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 8/2018, відкритої після смерті ОСОБА_6 .
22.06.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду клопотання, в якому просили зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 757/28019/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування спадкового майна.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22.06.2022 року клопотання представника позивачів ОСОБА_9 задоволено. Зупинено провадження у цій справі до вирішення цивільної справи № 757/28019/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та набрання рішенням законної сили.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25.09.2023 року поновлено провадження у справі. Продовжено судовий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.
29.11.2023 року представник позивачів – адвокат Музичко Р.В. подала до суду клопотання, в якому просила зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 757/28019/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування спадкового майна.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.11.2023 року клопотання представника позивачів ОСОБА_9 задоволено. Зупинено провадження у цій справі до вирішення цивільної справи № 757/28019/21 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та набрання рішенням законної сили.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2025 року поновлено провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.
18.06.2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Сурков А.В. через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що судами під час розгляду справи № 757/28019/21-ц доведено, що позивачі не прийняли спадщину після смерті спадкодавця та не мають правових підстав на фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна, у даному випадку земельною ділянкою, тому їх вимоги щодо визнання права власності є безпідставними.
Крім того, вказують на те, що позивачі не додали до позовної заяви договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.07.2001 року, а у відповідача його ніколи не було, тому позивач не довела належними та допустимими доказами належність земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя, не підтвердила використання сумісних грошових коштів на придбання спірної земельної ділянки, доказів, що дане придбання не було зроблено за рахунок приватних коштів або іншого майна померлого також не надала.
Позивачам також слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за ними права власності на відповідні частки земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що позивачами обраний спосіб не відповідає належному способу правового захисту.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18.09.2025 року прийнято до розгляду заяву представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвоката Музичко Р.В. про зміну підстав позову.
29.09.2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Сурков А.В. через підсистему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачами окрім зміни предмету позовних вимог зменшено також розмір позовних вимог, у тому числі, в кількісному виразі.
Позивач не надала договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.07.2001 року, не навела доказів того, що вона надавала згоду на нотаріальне посвідчення договору, не довела належними та допустимими доказами належність земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя.
Позивачі скористались своїми правами щодо подання заяв про прийняття спадщини та звернення до суду з позовною заявою про продовження строку на прийняття спадщини, але з законних підстав отримали відповідні відмови, тобто ними не надано належних і допустимих доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 шляхом вступу в управління спадковим майном або подання заяви нотаріусу.
Нормами ЦК УРСР не передбачалося автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. Позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вони протягом шести місяців після смерті спадкодавця вступили в управління чи володіння спадковим майном.
У справі № 757/28019/21-ц доведено, що позивачі не прийняли спадщину після смерті спадкодавця та не мають правових підстав на фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна, у даному випадку земельною ділянкою, а тому вимоги про визнання прав власності є безпідставними.
Підстави для визнання свідоцтва недійсним відсутні, оскільки підстав для недійсності в момент його видачі не існувало, видача свідоцтва має похідний характер від вимог про встановлення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом не заявлено, тому не підлягають задоволенню. 
Позовна вимога про визнання права власності на відповідні частки земельної ділянки в порядку спадкування не відповідає належному способу правового захисту.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2025 року клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвоката Музичко Р.В. про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 8/2018, відкритої після смерті ОСОБА_6 .
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні.
Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів.
Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 27.06.1996 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_10 ) і ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського району міста Києва (а.с. 13, т. 1).
За час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 14, т. 1).
За час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_4 придбав на підставі договору купівлі-продажу № 2835 від 04.07.2001 року земельну ділянку площею 0,2011 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3223185101:01:015:0029, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-КВ № 084275, виданим Красненською сільською Радою народних депутатів 20.11.2001 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 400 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 16-23, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 15, т. 1).
Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23.11.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., ОСОБА_3 успадкувала після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , земельну ділянку площею 0,2011 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3223185101:01:015:0029, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 084275, виданий Красненською сільською Радою народних депутатів 20.11.2001 року на підставі договору купівлі-продажу № 2835 від 04.07.2001 року, Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 400, що належала ОСОБА_4 , рідному брату спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого був рідний брат ОСОБА_6 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 24, т. 1).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.10.2021 року власником земельної ділянки площею 0,2011 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3223185101:01:015:0029, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є ОСОБА_3 (а.с. 25, 26, т. 1).
Згідно з матеріалами спадкової справи № 8/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_7 – дружина та ОСОБА_3 – дочка.
До спадщини увійшли, зокрема: квартира АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,2011 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3223185101:01:015:0029, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), включаючи частку у цьому майні, яка належала ОСОБА_4 , яку успадкував ОСОБА_6 , який фактично вступив в управління та володіння зазначеним майном, але не оформив своїх спадкових прав.
23.11.2018 року ОСОБА_7 і ОСОБА_3 подали до приватного нотаріуса Верповської О.В. заяву за № 60 щодо посвідчення договору про поділ спадкового майна ОСОБА_6 .
23.11.2018 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна, за умовами якого сторони визначили, що після його укладання до ОСОБА_7 у спадщину переходить, зокрема, квартира АДРЕСА_2 , а до ОСОБА_3 – земельна ділянка площею 0,2011 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3223185101:01:015:0029 (а.с. 105-250, т. 2, а.с. 1-192, т. 3).
17.01.2008 року ОСОБА_1 від свого імені та як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_2 подала до Восьмої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за № 39 (а.с. 191, 192, т. 2).
Однак державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Чернієнко В. Ю. повідомила ОСОБА_1 , зокрема, про те, що оскільки вона та її малолітній син ОСОБА_2 пропустили строк для прийняття спадщини ОСОБА_4 , то їй необхідно звернутися до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
У травні 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили встановити юридичний факт прийняття ОСОБА_1 1/2 частини спадщини, що відкрилась після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити юридичний факт прийняття ОСОБА_2 1/2 частини спадщини, що відкрилась після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Верповською О. В., в частині права власності ОСОБА_7 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.10.2019 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Загоруйко А.Ю., серія та номер: 6319; витребувати у ОСОБА_8 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , по 1/4 частині цієї квартири кожному; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 89-100, т. 1).
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.02.2024 року та постановою Верховного Суду від 18.09.2024 року, у справі № 757/28019/21 у задоволенні позову відмовлено, з тих підстав, що станом на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені малолітньої дитини, після смерті ОСОБА_4 в установлені законом строки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася; належних і допустимих доказів вчинення дій, що свідчать про прийняття позивачами спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вони не надали; у 2007 році ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина зверталася до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, який було повернено у зв`язку з невиконанням нею вимог про усунення недоліків; у 2008 році вона зверталася в своїх та сина інтересах до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус їй повідомив про недотримання нею строку на прийняття спадщини та необхідність звернення до суду чого вона не зробила; суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову (а.с. 109-121, 209-217 т. 1).
За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року на спірну земельну ділянку та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цієї ж земельної ділянки
Згідно зі ст. 22 КпШС України (тут і далі в редакції, чинній на час набуття спірної земельної ділянки) передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ч. 1 ст. 28 КпШС України).
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 придбав на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,2011 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3223185101:01:015:0029, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що свідчить про належність її до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, частки якого в цьому майні є рівними (по 1/2 за кожним).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі зазначали, спірна земельна ділянка в листопаді 2018 року без їх відома була оформлена на племінницю ОСОБА_4 – ОСОБА_3 , яка успадкувала її після смерті свого батька ОСОБА_6 , який був рідним братом ОСОБА_4 , про що їй приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року № 4087.
Оформленням за відповідачкою права власності на земельну ділянку було порушене право ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки, оскільки 1/2 частина якої є її власністю. 
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частиною 1 ст. 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину – це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.
Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути, зокрема: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зроблено висновок, що «свідоцтво про право на спадщину – це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва)».
У постановах від 14.05.2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 14.11.2018 року у справі № 2-1316/2227/11 та від 23.09.2020 року у справі № 742/740/17 Верховний Суд зазначив, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Встановивши, що 1/2 частина спірної земельної ділянки належала ОСОБА_1 як частка у праві спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 не відмовилася від належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини земельної ділянки, а відповідачем не простовано презумцію права спільної сумісної власності майна подружжя на зазначене нерухоме майно, тому наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року, виданого ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.
Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/6 частини спірної земельної ділянки
Встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.02.2024 року та постановою Верховного Суду від 18.09.2024 року, у справі № 757/28019/21, 21 у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування, відмовлено.
Під час розгляду зазначеної справи встановлено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
За правилами ст. ст. 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.
Згідно із ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Частиною 2 ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. 
Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року за № 152/361, та була чинна до 03.03.2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Зазначене кореспондується з п. п. 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР передбачав фактичне прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.
Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі ст. 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР).
Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.
Відповідно до ст. 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.
Нормами ЦК УРСР не передбачалося автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.
Встановивши, що станом на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені малолітньої дитини, після смерті ОСОБА_4 в установлені законом строки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася; належних і допустимих доказів вчинення дій, що свідчать про прийняття позивачами спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вони не надали; у 2007 році ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина зверталася до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, який було повернено у зв`язку з невиконанням нею вимог про усунення недоліків; у 2008 році вона зверталася в своїх та сина інтересах до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус їй повідомив про недотримання нею строку на прийняття спадщини та необхідність звернення до суду чого вона не зробила; суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене, а також врахувавши обставини, встановлені судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/6 частини земельної ділянки площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 3 248 грн.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1223, 1226, 1261, 1267, 1268, 1270, 1296, 1297, 1301 Цивільного кодексу України, ст. ст. 14, 524, 527, 529, 530, 535, 548, 549, 550, 553, 554, 561 ЦК УРСР, ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст. ст. 2, 10, 76-81, 82, 141, 263-265, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:

Позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності задовольнити частково.
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.11.2018 року, серія та номер 4087, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівно, на земельну ділянку площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2011 га, кадастровий номер 3223185101:01:015:0029, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 248 (три тисячі двісті сорок вісім) грн 00 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.Г. Сташків