28.04.26
22-ц/812/598/26

Єдиний унікальний номер судової справи 484/4438/25
Номер провадження 22-ц/812/598/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

28 квітня 2026 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О., 

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 24 листопада 2025 року, під головуванням судді Маржиної Т.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИЛА:
У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальність «Юніт Капітал» (далі – ТОВ «Юніт Капітал») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі – ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №462283961, за умовами якого товариство надало позичальнику кредит на суму 10 570 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Договір підписано позичальником за допомогою одноразового паролю ідентифікатору.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі – ТОВ «Таліон Плюс») укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого був неодноразово продовжений на підставі додаткових угод до зазначеного договору.
На виконання договору факторингу №28/1118-01 було підписано Реєстр прав вимоги №52 від 12 листопада 2019 року, за яким до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги, в тому числі за кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року.
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі – ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року. 
В подальшому, 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року до останнього перейшло право грошової вимоги за договорами, в тому числі за кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року. 
Відповідач не виконувала належним чином свої зобов`язання за вказаним договором, не сплачувала платежі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 29 116 грн. 44 коп., з яких 10 569 грн. 20 коп. – заборгованість по тілу кредиту, 18 547 грн. 24 коп. – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. 
Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Юніт Капітал» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року в сумі 29 116 грн. 44 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та 7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 визнала заявлені позовні вимоги в частині стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту в сумі 10 569 грн. 20 коп., однак не визнала заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом у сумі 18 547 грн. 24 коп. та просила повністю відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. 
Зазначала, що наданий кредит надавався строком на 30 днів з 10 липня 2019 року по 10 серпня 2019 року (включно), а тому кредитор мав право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитним коштами у межах погодженого строку кредитування. Крім того відповідач надала розрахунок, відповідно до якого за 30 днів користування кредитом вона зобов`язана сплатити проценти у сумі 3 139 грн. 29 коп. (10 570 грн.х0.99%х30 днів). Також відповідач зазначала, що зазначену суму процентів сплатила 09 серпня 2019 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, а отже вимога позивача про стягнення заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом у сумі 18 547 грн. 24 коп. є безпідставною та не підлягає задоволенню. 
Щодо заявлених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн. відповідач вважала, що така сума є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг та складністю розгляду справи, а тому просила зменшити розмір таких витрат.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 листопада 2025 року позов ТОВ «Юніт Капітал» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року в сумі 29 116 грн. 44 коп., з яких 10 569 грн. 20 коп. – заборгованість по тілу кредиту, 18 547 грн. 24 коп. – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500 грн., а всього – 4 922 грн. 40 коп.
Судове рішення мотивовано тим, що позивач належними та допустимими доказами довів укладання ОСОБА_1 кредитного договору №462283961 від 10 липня 2019 року, наявність заборгованості у зазначеному в позовній заяві розмірі, а також те, що у передбаченому законом порядку набув право вимоги до відповідача, а тому дійшов висновку про стягнення заборгованості з останньої в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення міськрайонного суду змінити в частині загального розміру заборгованості, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2019 року до 14 743 грн. 12 коп. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем було заявлено до стягнення проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до правил ст. 625 ЦК України позивач не заявляв.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином, про причини неявки апеляційний суд не повідомили.
13 квітня 2026 року ОСОБА_1 надіслала поштою додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги та заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність.
З урахування цих обставин та приписів ч.2 ст.372 ЦПК України суд розглянув справу без участі учасників справи.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №462283961, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети на суму 10 570 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.1.4 цього договору.
Відповідно до п.1.2 строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів. Пунктом 1.3 договору сторони передбачили, що кредит надається строком на 30 днів.
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0.99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 цього договору (п.1.4 договору). 
Відповідно до п.4.2 договору сторони погодились, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п.1.3 договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п.1.4 цього договору процентна ставка менша ніж 1.70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою визначеною п.1.4 – 1.5 договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 1.70 за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1.70 розповсюджуються на весь період фактичного користування кредитом з моменту укладення цього договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.1.3 договору. 
Сторони погоджуються, що проценти, нараховані згідно п.4.2 договору після закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 цього договору, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України (пункт 4.3 договору). 
Відповідно до п.4.4 договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (а.с.29-30).
Відповідно до укладеної 09 серпня 2019 року Додаткової угоди до договору №462283961 від 10 липня 2019 року сторони продовжили строк, на який був наданий кредит на 28 днів, починаючи з 09 серпня 2019 року. Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди позичальник сплачує за користування кредитом 1.41 процентів в день від суми кредиту (а.с.31).
З урахуваннями викладеного, сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» обов`язку щодо надання грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 10 570 грн. підтверджується платіжним дорученням №7bbb9c29-9eac-458b-a510-059350826c4c від 10 липня 2019 року (а.с.10).
Кредитні кошти в сумі 10 570 грн. були перераховані на банківську картку відповідача, емітовану в АТ КБ «ПриватБанк», за номером № НОМЕР_1 , що підтверджується наданою випискою АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку відповідача за період з 10 липня 2019 року по 15 липня 2019 року (а.с.114-115). 
Звертаючись з позовом, ТОВ «Юніт Капітал» як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним з ОСОБА_1 кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року, просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в сумі 29 116 грн. 44 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 10 569 грн. 20 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 18 547 грн. 24 коп.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).
В силу ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно вимог ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №462283961 від 10 липня 2019 року був вчинений сторонами в електронній формі.
Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, на час укладення договору), який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції, яка діяла на час укладення договору).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 10 липня 2019 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.
Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження №61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження №61-850св22).
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, ст.516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним договором або законом.
Згідно наявних у справі доказів 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) уклали договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року (а.с.68-71).
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін (а.с.73 зворот). 
31 грудня 2020 року між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою сторони продовжили строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції (а.с. 74-77).
31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. (а.с. 79).
Аналогічні додаткові угоди (№31 та № 32) ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали 31 грудня 2022 року та 31 грудня 2023 року, якими, відповідно, продовжили строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до 31 грудня 2023 року та 31 грудня 2024 року (а.с.79 зворот, 80).
Предметом договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.
Відповідно до п.1.3 договору під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.2 визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме – реєстрах прав вимоги.
Пунктом 4.1 встановлено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку цього договору. Згідно із підпунктом 5.3.3 договору факторингу фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №52 від 12 листопада 2019 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 30 302 грн 50 коп. (а.с.66-67).
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року (а.с.59-61).
В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали додаткові угоди: №2 від 03 серпня 2021 року та №3 від 30 грудня 2022 року, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишились без змін (а.с.63 зворот, 64).
Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Право вимоги від Клієнта до Фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, встановленому у відповідному додатку до договору (п.4.1).
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 29 116 грн 44 коп. (а.с.57-58).
Відповідно до п.5.3.3 договору факторингу №05/0820-01 фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
04 червня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) та позивач (фактор) уклали договір факторингу №04/06/25-Ю (а.с.51-54). 
За цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основаного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення прав грошової вимоги до боржників, який формується згідно із додатком №1, є невід`ємною частиною договору (пункт 1.1).
Перехід права вимоги заборгованості до боржників переходить від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно із додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору акт (пункт 1.2).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 04/06/25- Ю року від 04 червня 2025 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 на загальну суму 37 511 грн 14 коп. (а.с.49-50).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг – це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, реєстрів боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідачки за договором №462283961 від 10 липня 2019 року.
За такого позивач як кредитор у зобов`язанні має право на задоволення вимог до боржника ОСОБА_1 .
За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до пункту 2.2.2.1 кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення суми кредиту та сплату нарахованих процентів на банківських рахунок Кредитодавця.
Позичальник свої зобов`язання не виконувала належним чином, в зв`язку з чим виникла заборгованість. 
Згідно долученої позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 за договором №462283961 від 10 липня 2019 року загальний розмір заборгованості складає 37 511 грн 14 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом – 10 569 грн 20 коп., заборгованість за процентами – 18 547 грн. 24 коп., штрафні санкції – 8 394 грн. 70 коп.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Юніт Капітал» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №462283961 від 10 липня 2019 року в загальному розмірі 29 116 грн. 44 коп., з яких 10 569 грн. 20 коп. – заборгованість за основною сумою кредиту, 18 547 грн. 24 коп. – заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом. 
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч.2 ст.1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту – в силу ч.2 ст.1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Доводи апеляційної скарги щодо нарахування процентів поза спливом строку, на який надавався кредит, є необґрунтованими, оскільки умовами договору передбачено продовження строку дії договору. 
Так, умовами договору №462283961 від 10 липня 2019 року сторонами визначено, що строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 (тридцять) днів, тобто до 09 серпня 2019 року.
Додатковою угодою до договору №462283961 від 10 липня 2019 року, яка була укладена між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позичальником ОСОБА_1 09 серпня 2019 року, сторони дійшли згоди, що у зв`язку неможливістю виконання останньою договору та на підставі звернення, продовжити строк, на який був наданий кредит за договором, на двадцять вісім днів.
З матеріалів справи слідує, що на виконання умов кредитного договору, передбачених п.1.4, відповідачем 09 серпня 2019 року було сплачено відсотки в розмірі 3 139 грн. 20 коп. (на 30-тий день).
Сума нарахованих відсотків за період з 10 серпня 2019 року по 06 вересня 2019 року становить 4 172 грн. 84 коп., позичальником не сплачені, а тому підлягають стягненню за судовим рішенням.
Подальша пролонгація строку договору здійснена не була. Проте, основна сума заборгованості та проценти за користування коштами повернуті позичальником не були.
В наслідок чого, первісним кредитором після закінчення строку дії договору, на виконання умов п.4.2,4.3 договору починаючи з 11 вересня 2019 року нараховано проценти за користування кредитними коштами (за період 11 вересня 2019 року по 12 листопада 2019 року), в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, які підлягають стягненню в межах позовних вимог в розмірі 14 374 грн. 40 коп.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання між ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та ОСОБА_1 договору №462283961 від 10 липня 2019 року у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім в повному обсязі зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, а також перехід прав вимоги за вищевказаним договором до ТОВ «Юніт Капітал», що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача у зазначеному в позовній заяві розміру.
За такого суд ухвалив у справі, яка переглядається законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає положенням матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з дотриманням вимог процесуального закону, а тому колегія суддів відповідно до статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України також визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 30 квітня 2026 року