П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/5621/25
Провадження № 22-ц/4815/495/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Гордійчук С.О.
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання Пиляй І.С.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лук`янчука С.М. на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Слободянюка Б.К., дата складання повного тексту рішення не вказано, у справі №572/5621/25

в с т а н о в и в :
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.
Позов мотивований тим, що 15.10.2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 5625455700:08:003:0624, площею 0,8378 га, передана в оренду строком на 7 років.
Відповідно до умов договору орендна плата підлягає внесенню орендарем у грошовій формі або у безготівковому порядку за домовленістю сторін у розмірі 1680 грн на рік. Додатковою угодою від 03.01.2022 сторони змінили розмір орендної плати, встановивши її у сумі 2081,49 грн на рік. Орендна плата підлягає нарахуванню та виплаті щорічно у період з 01 по 31 грудня поточного року користування земельною ділянкою.
Позивач зазначає, що відповідач не сплатив орендну плату за 2023 та 2024 роки, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 4162,98 грн.
Посилаючись на те, що систематична несплата орендної плати є підставою для розірвання договору оренди землі, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Просив суд розірвати договір оренди землі від 15 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро», об`єктом оренди якого є земельна ділянка, кадастровий номер 5625455700:08:003:0624, площею 0,8378 га, стягнувши з відповідача на користь позивача 4162, 98 грн заборгованості з орендної плати.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» про розірвання договору оренди землі задоволено частково. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 4162 грн 98 коп. 
Стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» на користь ОСОБА_1 968 грн 96 коп. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди землі від 15 жовтня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро», об`єктом оренди якого є земельна ділянка, кадастровий номер 5625455700:08:003:0624, площею 0,8378 га та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин загальну норму ст. 651 ЦК України замість спеціальної норми - п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України. Суд не врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23. Згідно з нею, у разі систематичної повної несплати орендної плати (два та більше випадків), п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України є самостійною та достатньою підставою для розірвання договору.
Апелянт наголошує, що за умови повної несплати коштів за 2023 та 2024 роки, суд не мав обов`язку оцінювати розмір шкоди або істотність порушення за правилами Цивільного кодексу України, оскільки факт систематичності (неодноразовості) вже є законодавчо визначеною підставою для санкції.
Посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду у справах щодо інвестиційних проектів та кредитних угод є помилковим, оскільки ці правовідносини не є подібними до спорів, що виникають із земельної оренди, де діє спеціальне регулювання.
Оскільки суд першої інстанції підтвердив факт повної несплати орендної плати за два роки та стягнув ці кошти, він був зобов`язаний застосувати правовий наслідок у вигляді розірвання договору, а не обмежуватися лише стягненням боргу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 15.10.2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Степанської селищної ради Сарненського району Рівненської області, площею 0,8378 га, з кадастровим номером 5625455700:08:003:0624, що передана в оренду строком на 7 років (п.1.1, п.2.1, п.7 договору) (а.с.8).
Пунктом 8 договору встановлено, що оренда плата вноситься орендарем у грошовій формі щороку. Загальний розмір орендної плати становить 1680 грн. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. 
По причині того, що земельна ділянки тривалий час не використовувалась згідно цільового призначення сторони дійшли згоди нарахування та виплату орендної плати проводити починаючи з 2021 року, так як в перший рік користування земельною ділянкою неможливо її використання за цільовим призначенням (пункт 11 договору). 
Орендна плата нараховується та виплачується у такі строки: щорічно з 01 по 31 грудня поточного року оренди земельної ділянки.
Відповідно до п.15 договору за несплату орендної плати з вини орендаря в строки, передбачені даним договором, нараховується пеня у розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожний календарний день прострочення у його сплаті.
Вказаний факт укладення між сторонами договору оренди земельної ділянки, додатково підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №316417418 від 30 листопада 2022 року про реєстрацію іншого речового права оренди земельної ділянки (а.с. 5).
03.01.2022 року сторони уклали додаткову угоду до договору оренди землі від 15.10.2020 року, згідно з якою виклали пункт 4 договору у наступній редакції: орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі щороку. Загальний розмір орендної плати з 01.01.2022 року становить 2081 грн 49 коп. з яких утримуються передбачені законодавством податки та збори. За домовленістю між сторонами, орендна плата може бути видана натуральною продукцією.
Відповідно до п.15 договору за несплату орендної плати з вини орендаря в строки, передбачені даним договором, нараховується пеня у розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожний календарний день прострочення у його сплаті.
Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, позивач обґрунтовував заявлені вимоги систематичним невиконанням орендарем своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати (за 2023 та 2024 роки) за укладеним договором оренди.
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд виходив з того, що розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін можливе лише у разі істотного порушення умов правочину, коли внаслідок завданої шкоди сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України). 
Попри встановлений факт несплати орендної плати за 2023-2024 роки, позивачем не надано доказів попереднього звернення до відповідача з вимогами про виплату заборгованості або нарахування пені, що свідчить про відсутність спроб досудового врегулювання спору. 
Суд врахував, що сума боргу у розмірі 4162,98 грн не є критичною в контексті загального строку дії договору (7 років), а її стягнення в судовому порядку є достатнім способом захисту порушеного права без застосування крайнього заходу - розірвання договору. Керуючись принципом збереження договору (preservation of contract) та дотримуючись балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості, проте не вбачав достатніх ознак «істотності» порушення для припинення орендних відносин.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно з статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату відноситься до істотних умов договору оренди землі.
Відповідно до статті 409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
Пунктом «в» частини першої статті 96 ЗК України визначено, що землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
На вимогу однієї з сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»). 
У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати.
До відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).
Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).
Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 293/1011/16-ц (провадження № 61-29970сво18) дійшла висновку, що тлумачення пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).
Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена надалі заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання договору оренди, суд першої інстанції вказував, що саме на позивачі лежить тягар доказування неналежного виконання позивачем умов договору, а саме несплати орендної плати у період, вказаний стороною.
Апеляційний суд з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша-друга статті 614 ЦК України).
Згідно загальних засад цивільних правовідносин, фізична особа вважається слабкою стороною у договорі з юридичною особою та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Оскільки позивач мотивував позовні вимоги тим, що TOB «Прислуч Агро» не сплачувало орендну плату за 2023-2024 роки, тому саме відповідач повинен був спростувати належними та допустимими доказами твердження позивача про несплату орендної плати, чого ним зроблено не було.
Встановивши факт повної невиплати орендарем орендної плати у належному порядку у 2023-2024 роках за користування земельною ділянкою, що свідчить про систематичне невиконання умов договору в частині своєчасного розрахунку за орендною платою, яка мала б виплачуватись орендодавцю щорічно не пізніше 31 грудня поточного року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» про розірвання договору оренди земельної ділянки.
Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не звертався з претензією, апеляційний суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки чинне законодавство не зобов`язує орендодавця до досудового врегулювання спору як обов`язкової умови для звернення до суду з позовом про розірвання договору.
Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню спеціальна норма п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, відповідно до якої систематична несплата орендної плати є самостійною підставою для припинення права користування земельною ділянкою та розірвання договору оренди землі. 
Відповідно до актуальної правової позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 20.11.2024 у справі № 918/391/23), законодавець визначив систематичну повну несплату орендної плати як самостійну та достатню підставу для розірвання договору. За таких обставин, встановлення судом факту повної несплати коштів за два роки (2023-2024 рр.) автоматично свідчить про наявність підстав для розірвання договору.
Навіть за умови застосування до спірних правовідносин критерію істотності порушення договору (ст. 651 ЦК України), суд апеляційної інстанції зазначає, що поняття «значної міри позбавлення того, на що сторона розраховувала при укладенні договору» має оцінюватися не через абсолютний грошовий вираз заборгованості, а через пропорційність виконання зобов`язання.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Установивши, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в оскаржуваній частині із постановленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача слід додатково стягнути 968,96 грн судового збору за подання позовної заяви (в частині вимог про розірвання договору оренди землі) та 1453,44 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лук`янчука С.М. задовольнити.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позову про розірвання договору оренди землі скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» про розірвання договору оренди землі задовольнити.
Розірвати договір оренди землі від 15 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро», об`єктом оренди якого є земельна ділянка, кадастровий номер 5625455700:08:003:0624, площею 0,8378 га.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прислуч Агро» на користь ОСОБА_1 968 гривень 96 копійок судового збору за подання позовної заяви (в частині вимог про розірвання договору оренди землі) та 1453 гривні 44 копійки судового збору за подання апеляційної скарги.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 червня 2026 року. 

Головуючий суддя     Гордійчук С.О. 

Судді: Боймиструк С.В.

Шимків С.С.