Справа № 357/4226/26
Провадження № 2-а/357/279/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2026 року місто Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого – судді Бондаренко О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
17.03.2026 представник позивача, адвокат Капустін Віталій Володимирович, звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 31.12.2025 т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковник ОСОБА_2 , розглянувши в порядку статті 279-9 КУпАП матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , виніс постанову № БЦРТЦК/5135 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн. Відповідно до вищевказаної постанови «...В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою уповноваженої особи, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. З cт. 210-1 КУпАП. 28.12.2025 ОСОБА_1 в письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, відповідно до якої, останній не оспорює вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності та просить розглядати справу у його відсутність». Вважає постанову №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025 протиправною з огляду на наступне. 28.12.2025 ОСОБА_1 зупинив патруль поліції з метою перевірки документів, тож ОСОБА_1 пред`явив поліцейським паспорт, військовий квиток та повідомив, що з 2017 року його виключено з військового обліку як раніше засудженого. Натомість поліцейські повідомили, що зараз всі мають стояти на військовому обліку та пропонували проїхати з ними у ІНФОРМАЦІЯ_4 .В той же день ОСОБА_1 став на облік у ІНФОРМАЦІЯ_3 і пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої він виявився придатним до військової служби. Відтак службовець ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив ОСОБА_1 , що для нього існує два варіанта: або вже завтра (29.12.2025) його направлять у навчальну військову частину або йому нададуть два тижня для вирішення побутових питань, за умови підписання ним заяви про добровільну мобілізацію. За таких умов ОСОБА_1 зробив очевидний вибір та підписав абсолютно всі документи, що йому надали. Як виявилось згодом, серед підписаних ОСОБА_1 документів була й згода на притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, якого він не скоював. Вважаю необхідним ще раз наголосити, що 28.12.2025 ІНФОРМАЦІЯ_4 було взято ОСОБА_1 на військовий облік як військовозобов`язаного. У відповідності до пункту 81 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1487 від 30.12.2022, взяття на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних: станів здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пунктах 15, 15-1 сього Порядку). При цьому взяття на військовий облік здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон у випадку сідання заяви про взяття на військовий облік через закордонну дипломатичну установу України) та військово-облікового документа. Відтак, сам факт взяття ОСОБА_1 на військовий облік в той же день, коли йому інкримінують правопорушення - спростовує твердження відповідача про відсутність у нього військово-облікового документа, адже за його відсутності, ОСОБА_1 неможливо було б взяти на військовий облік. У той же час, відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП, положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи. Проте, оскаржувана постанова не містить інформацію стосовно того, що представник ІНФОРМАЦІЯ_3 вживав заходи для отримання персональних відомостей ОСОБА_1 в порядку електронної інформаційної взаємодії, і що внаслідок проведених заходів, такі відомості отримати не вдалося. Разом з тим, з інформації, що вказана в оскаржуваній постанові вбачається, що Відповідач встановив персональні дані ОСОБА_1 , зокрема, його прізвище, ім`я, по-батькові, дату його народження, стать, місце проживання та реєстраційний номер облікової картки платника податків. Отже, відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 210-1 КУпАП, а постанова №БЦРТЦК/5135 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 31.12.2025 відповідачем прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Тому, просив визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_5 судові витрати на користь ОСОБА_1 . Також, представник позивача просить поновити строк звернення до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що про оскаржувану постанову №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025 він дізнався лише 12.03.2026.
20.03.2026 судом постановлено ухвалу, якою поновлено строк звернення до суду з позовною заявою, прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином завірені копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, вчинене ОСОБА_1 , за результатами якої було винесено постанову №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025.
20.03.2026 судом постановлено ухвалу, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025, винесеної ІНФОРМАЦІЯ_6 , про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 17000,00 грн, на підставі якої 12.03.2026 Білоцерківським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №80481636.
06.04.2026 представник відповідача – Кірігетов Дмитро Ігорович подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що ознайомившись із позовною заявою, відповідач вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2025 позивач не мав при собі військово-облікового документа та не пред`явив його на вимогу уповноваженої особи територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Вказані обставини зафіксовані у відповідному акті про відсутність військово-облікового документа від 28.12.2025, складеному уповноваженою службовою особою, яка діяла в межах наданих повноважень. Крім того, позивачем власноруч подано заяву, в якій він: визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення; підтвердив відсутність у нього військово-облікового документа; не заперечував факт допущеного порушення; надав згоду на притягнення до адміністративної відповідальності за своєї відсутності. Таким чином, подія адміністративного правопорушення та причетність до нього позивача підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні ст. 251 КУпАП. Позивач у позовній заяві фактично заперечує наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, водночас не спростовуючи встановлені фактичні обставини, а саме відсутність військово-облікового документа та непред`явлення його на законну вимогу уповноваженої особи. Посилання позивача на те, що його було взято на військовий облік у той самий день, не спростовує факту вчинення адміністративного правопорушення, оскільки взяття особи на військовий облік є окремою адміністративною процедурою, яка не тотожна обов`язку мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його на вимогу уповноважених осіб. Таким чином, сам факт взяття позивача на військовий облік не свідчить про наявність у нього військово-облікового документа на момент перевірки та не спростовує встановлених обставин його відсутності. Більше того, позивач власноруч у письмовій заяві підтвердив, що не мав при собі військово-облікового документа та визнав факт вчинення адміністративного правопорушення, що повністю нівелює наведені у позові доводи. Доводи позивача щодо здійснення відповідачем додаткових заходів із отримання персональних даних через інформаційні системи та державні реєстри є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Водночас у матеріалах справи наявні відомості, що дають змогу однозначно ідентифікувати особу позивача, що підтверджується встановленням його анкетних даних та не заперечується самим позивачем. При цьому предметом розгляду у даній справі є факт відсутності у позивача військово-облікового документа та його непред`явлення на законну вимогу, а не порядок отримання чи уточнення персональних даних через державні інформаційні системи. Таким чином, наведені позивачем доводи не мають правового значення для вирішення спору та не спростовують правомірності оскаржуваної постанови. Також, зазначає, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач не заперечував встановлені обставини та надав письмові пояснення, які були враховані при винесенні постанови. Водночас у позовній заяві позивач фактично займає протилежну позицію, заперечуючи як факт правопорушення, так і власну участь у ньому. Тому, просить відмовити у задоволенні позову.
09.04.2026 представник позивача, адвокат Капустін Віталій Володимирович, подав до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача стверджує, що нормативні положення Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1487 від 30.12.2022 (далі – Порядок № 1487), не встановлюють обов`язкової наявності у особи військово-облікового документа як умови для взяття її на військовий облік. Проте, таке твердження представника Відповідача не відповідає дійсності та прямо суперечить пункту 81 Порядку № 1487, згідно якого взяття на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пунктах 15, 15-1 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон у випадку подання заяви про взяття на військовий облік через закордонну дипломатичну установу України) та військово-облікового документа. Отже, сам факт взяття ОСОБА_1 на військовий облік в той же день, коли йому інкримінують правопорушення - спростовує твердження Відповідача про відсутність у нього військово-облікового документа, адже за його відсутності, ОСОБА_1 неможливо було б взяти на військовий облік. Крім цього, представник Відповідача звертає увагу суду на те, що Позивач власноруч подав заяву, в якій він визнав вину у вчиненні адміністративного правопорушення, підтвердив відсутність у нього військово-облікового документа та надав згоду на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. Проте, вищевказана заява не була написана власноруч ОСОБА_1 , а створена й роздрукована за допомогою комп`ютерної техніки уповноваженою особою безпосередньо в ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 лише вписав до такої заяви своє ПІБ та підписав разом з іншими наданими йому документами не вникаючи у зміст надрукованого. В будь якому випадку, сам факт визнання особою вини у вчиненні правопорушення не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє останнього від доведення правомірності свого рішення. Крім того, акцентуючи увагу на порушенні позивачем частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідач, не звертає увагу на абзац другий цієї частини статті, який передбачає, що під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Відповідач не надав доказів того, що представник ІНФОРМАЦІЯ_3 вживав заходи для отримання персональних відомостей ОСОБА_1 в порядку електронної інформаційної взаємодії, і що внаслідок проведених заходів, такі відомості отримати не вдалося. При цьому, виправдовуючи відсутність запитів до реєстрів, представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказує, що «…у матеріалах справи наявні відомості, що дають змогу однозначно ідентифікувати особу позивача, що підтверджується встановленням його анкетних даних та не заперечується самим позивачем». Перевірка військово-облікового документу здійснюється з певною метою, зокрема, для встановлення приналежності до військового обов`язку та звірки персональних даних. За таких умов, враховуючи примітку до статті 210 КУпАП та з огляду на твердження представника відповідача щодо встановлення відповідачем персональних даних ОСОБА_1 , - положення статей 210, 210-1 КУпАП до позивача не можуть застосовуватись. Таким чином, Відповідач не навів жодного аргументу та не надав жодного доказу, які б спростували доводи адміністративного позову ОСОБА_1 . Тому просив врахувати дані пояснення під час розгляду позовної заяви.
Сторони клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_5 , уточнив військово-облікові дані у мобільному застосунку «Резерв +», що розроблений Міністерством оборони України, має військово-обліковий документ сформований у мобільному застосунку «Резерв +», має номер в реєстрі «Оберіг» № НОМЕР_1 , з підтвердженням статусу військового обліку, має військово-облікову спеціальність (ВОС 790702) – старшина (перевезення автомобільним транспортом, старший водій), з підтвердженням статусу військового обліку, 28.12.2025 пройшов ВЛК та визнаний придатним, з 23.01.2026 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта, копією витягу із застосунку «Резерв +» та копією довідки ВЧ НОМЕР_2 від 12.02.2026.
31.12.2025 т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником підполковник ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 було винесено постанову №БЦРТЦК/5135 по справі про адміністративне правопорушення а ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у якій вказано, що в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою уповноваженої особи, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 cт. 210-1 КУпАП. 28.12.2025 ОСОБА_1 в письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, відповідно до якої, останній не оспорює вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності та просить розглядати справу у його відсутність.
Згідно із постановою №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №80481636 щодо виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року наданого за поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу офіційного тлумачення положення частини першої ст. 276 КУпАП органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ч.2 ст. 6 Основного Закону України).
За ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.
Згідно зі ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Нормами п.п. 12-13 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджене Постановою КМУ № 154 від 23.02.2024 (далі - Положення № 154) передбачено, що керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені ст. 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення та визначати функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу.
Отже, закон уповноважує керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки (в тому числі і районні) розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 210-1 КУпАП та від їх імені ТЦК та СП накладати адміністративні стягнення.
Ст. 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Ст. 254 КУпАП визначено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.
При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Також, відповідно до ч. 7 ст. 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління та регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України (у частинi правопорушень, вчинених військовозобов`язаними Служби зовнішньої розвідки України), якщо особа подала відповідну заяву, в якій вона не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності.
Так, відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано до суду письмову заяву від 28.12.2025, у якій ОСОБА_1 , зазначив, що визнає свою вину у тому, що він під час дії в Україні особливого періоду не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ТЦК та СП, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Також, він не оспорює допущене порушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності.
Отже, враховуючи вищезазначені норми КУпАП та наявність заяви позивача, в якій він не оспорює допущене порушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності, у ІНФОРМАЦІЯ_5 не було обов`язку складати протокол про адміністративне правопорушення.
За приписами ч.1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.
Крім того, за змістом п. 3 ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.
Як встановлено судом, на час винесення постанови №БЦРТЦК/5135 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 31.12.2025, ОСОБА_1 подав до ІНФОРМАЦІЯ_5 письмову заяву, у якій згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності.
Ч. 1 ст. 210-1 КУпАП встановлено, що адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Ч. 3 ст. 210-1 КпАП України встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зазначена норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Також, згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.
Ст. 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Нормами абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вбачається, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п.1 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. При цьому, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та подальшої мобілізації громадян України, серед іншого встановлено Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Ч. 1 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
У п. 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (далі - Порядок №1487) закріплено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з п. 19, 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (далі - Порядок №1487), призовники, військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом. Військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації передбачені ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.
Під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до Інструкції із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 06.08.2024 № 532, уповноважені представники ТЦК та СП під час перевірки військово облікових документів, фіксування порушень, мають застосовувати технічні прилади і технічні засоби, що мають функції автоматичної фото- та відеофіксації. Під час здійснення фото- та відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки уповноваженими представниками військово-облікових документів портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях або іншим способом, який забезпечує відеозйомку.
Відповідач на підтвердження правомірності свого рішення (постанови №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025) надав до суду акт про відсутність військового-облікового документа від 28.12.2025, складений стрільцем 3 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_8 солдатом ОСОБА_3 про те, що у громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-облікових документ та не пред`явив його за його вимогою.
Однак, суд критично оцінює вказаний акт, оскільки у постанові №БЦРТЦК/5135 від 31.12.2025 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП не зазначено, що уповноваженою особою, а саме солдатом ОСОБА_3 під час перевірки військово - облікових документів здійснювалося фіксування технічними приладами і технічними засобами, що мають функції автоматичної фото- та відео фіксації факт порушення ОСОБА_1 вимог ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
П.п. 10-1 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що є додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487 (далі - Правила) передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану, зокрема, мати при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та пред`являти їх за вимогою уповноваженого представника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було вчасно уточнено дані в застосунку призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Резерв+» та 12.01.2026 було оновлено військово-облікові дані, останній перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , має номер в реєстрі «Оберіг», з підтвердженням статусу військового обліку та має військову спеціальність, з 23.01.2026 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , хоча має статус не військовозобов`язаного. Крім того, 28.12.2025, у день вчинення адміністративного правопорушення, позивач пройшов ВЛК та визнаний придатним до служби. 
Отже, у позивача наявний військово-обліковий документ, сформований у мобільному застосунку «Резерв +», що розроблений Міністерством оборони України, який містить інформацію про його особу, військове звання та військово-облікову спеціальність.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у позивача – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , наявний військово-обліковий документ серії НОМЕР_3 , з відміткою про взяття на облік ІНФОРМАЦІЯ_3 у день вчинення правопорушення 28.12.2025, а згідно п. 81 Порядку № 1487 взяття на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пунктах 15, 15-1 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон у випадку подання заяви про взяття на військовий облік через закордонну дипломатичну установу України) та військово-облікового документа.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, тому відповідач мав можливість отримувати інформацію відносно військовозобов`язаного, шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Водночас, відповідачем не надано доказів щодо неможливості проведення перевірки інформації у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо особи позивача та не доведено достатніми доказами факт того, що позивач не мав при собі військово-облікового документу та не пред`явив його уповноваженій особі ТЦК та СП, зокрема, не надано доказів здійснення відеофіксації факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, враховуючи, що така відеофіксація є обов`язковою під час перевірки військово облікових документів.
Також, слід зазначити, що сам факт визнання особою вини, який міститься у заяві позивача від 28.12.2025, не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №177/525/17.
Таким чином, судом не встановлено обставин щодо порушення ОСОБА_1 вимог ч. 6 ст. 22 Закону України Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Так, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості, який полягає в тому, що рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.
У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі №524/5536/17 від 30.05.2018 року у справі №337/3389/16 від 17.07.2019 року у справі №295/3099/17 та від 05.03.2020 року у справі №607/7987/17.
Посилання на належні та конкретні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено статтею 251 КУпАП, повинні міститися саме в постанові про адміністративне правопорушення.
Вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).
У справі Barbera, Messequeand Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 06 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція. (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98)
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (п.21 рішення).
Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційного Суду України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а).
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення (постанова ВС від 27.06.2019 у справі №560/751/17).
Відсутність доказів вини позивача свідчить про незаконність постанови та необхідність її скасування.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного суду від 14.05.2020, №240/12/17).
Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року у справі №127/163/17-а).
У розумінні ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ч.1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У даному випадку, відповідач не надав до суду жодних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у тому числі на виконання ухвали суду від 20.03.2026.
Ст. 62 Конституції України передбачено, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскаржувана постанова прийнята без всебічного, повного і об`єктивного дослідження усіх обставин, що мають значення для прийняття обґрунтованого рішення.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, тому відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, постанова №БЦРТЦК/5135 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 31.12.2025про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн, підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з ч. 1 ст.139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 2, 5, 9, 72, 73, 77, 139, 143, 241, 242, 244, 245, 246, 255, 268-272, 286, 297 КАС України, ст. 210-1, 213, 218, 245, 251, 252, 254, 256, 277, 277-2, 278, 280, 283, 293 КУпАП, суд 
У Х В А Л И В :
Позовну заяву задовольнити.
Скасувати постанову №БЦРТЦК/5135 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 31.12.2025, винесену т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 , щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25500,00 грн, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 665,60 грн.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач – ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_6 , ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .
Рішення складено 21.05.2026. 
Суддя:	О. В. Бондаренко