ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 932/8952/20
провадження № 61-14724св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: виконавчий комітет Шевченківської районної в місті Дніпрі ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
третя особа - управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року, постановлене під головуванням судді Цитульського В. І., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у складі колегії суддів Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Дніпрі ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя 
особа - управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, зобов`язання знести добудови та відновити приміщення до попереднього стану.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Шевченківської (до перейменування - Бабушкінської) районної в місті Дніпрі ради (далі - виконком Шевченківської районної в м. Дніпрі ради), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 , третя особа - управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, зобов`язання знести добудови та відновити приміщення до попереднього стану.

В обґрунтування позову вказує, що є власником 36/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Виконком Бабушкінської (Шевченківської) районної в м. Дніпрі ради рішенням 
від 17 вересня 2004 року № 681 року затвердив прийняття в експлуатацію частини зазначеного житлового будинку, реконструйованої на підставі рішення 
від 20 вересня 2002 року № 654.

На думку позивача, вказані рішення порушують її права, оскільки вона, як співвласник нерухомого майна, не надавала згоду на його реконструкцію та добудову. Крім того, речові права на земельну ділянку, на якій здійснювалася добудова, належним чином не оформлені.

У результаті проведеної добудови суттєво збільшилася площа будівель, було самовільно зайнято та перебудовано підвальні приміщення, а також перекрито вікно кухні, якою користується позивач. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спорудили гараж, під яким розташовані комунікаційні мережі.

У позовній заяві, з урахуванням заяви від 14 квітня 2021 року про уточнення позовних вимог, позивач просила суд:
- визнати незаконними та скасувати рішення виконкому Бабушкінської (Шевченківської) районної в м. Дніпрі ради № 654 від 20 вересня 2002 року 
та № 681 від 17 вересня 2004 року;
- визнати незаконними добудови та зобов`язати ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 знести другий поверх над квартирою АДРЕСА_2 та стіни новобудови в «Б-1», гараж «Е» та прибудову до «А-1» квартири АДРЕСА_3 , а також відновити загальний підвал під приміщенням «А-1» та вхід в загальний підвал в домоволодінні АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 23 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_4 знести прибудову до будинку «А-1» (позначене під літ. «А3-1»), відновити підвал загального користування під будинком «А-1» та вхід до нього.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тим, що сторони є співвласниками житлового будинку та господарських споруд, а позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні спільним майном. Водночас преюдиційними обставинами, встановленими у справі № 2-1968/11, підтверджено, що відповідачі без належних дозволів здійснили прибудову до будинку та перепланування підвалу, чим порушили право позивача на користування спільним підвальним приміщенням. З метою відновлення порушених прав суд дійшов висновку про необхідність приведення будинку до попереднього стану в частині незаконної прибудови та перепланування підвалу, поклавши цей обов`язок на ОСОБА_4 . Разом із тим, у частині вимог щодо реконструкції будинку 
«Б-1» та перебудови гаража суд відмовив, оскільки позивач не довела факту порушення своїх прав такими будівельними роботами.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що учасники справи є співвласниками єдиного об`єкта нерухомості - житлового будинку та господарських приміщень із визначенням розміру часток у праві спільної власності. Разом із тим, земельна ділянка для обслуговування будинку не сформована та не оформлена за співвласниками будинку.

Апеляційний суд погодився із вказівкою суду першої інстанції на те, 
що преюдиційними є обставини здійснення відповідачами реконструкції частини житлового будинку літ. «Б», перебудови з навісу гаража «Е», перепланування квартири АДРЕСА_3 шляхом влаштування прибудови до будинку під літ. «А-1» та перепланування підвалу під літ. «А-1». При цьому обставина створення відповідачами нового підвалу під літ. «А-1», замість існуючого з 1947 року спільного підвалу, встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, 
у справі, де брали участь ті самі сторони.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у вказаній справі.

У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В іншій частині оскаржувані судові рішення просить залишити без змін.

12 жовтня 2023 року ОСОБА_7 , який діє від імені ОСОБА_5 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у вказаній справі.

У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 

В касаційних скаргах заявники посилаються на пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 17 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у цивільній справі та витребував 
її із Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська.

Верховний Суд ухвалою від 17 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 

02 квітня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою від 03 червня 2026 року Верховний Суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів 
від 04 червня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. 
(суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи наявність підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України,  ОСОБА_1 посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 461/6578/15-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 420/4209/19.

Наголошує, що зареєструвавши самочинне будівництво, без згоди всіх співвласників нерухомого майна, у відповідачів не виникло легітимного права на спірні об`єкти нерухомості, а порушені права позивача, як співвласника будинку, повинні бути відновлені у єдиний належний спосіб - приведення такого будинку у попередній стан.

Стверджує, що при вирішенні спору суди не надали оцінку наявним у справі доказам, а оскаржувані рішення судів ґрунтуються на припущеннях. Гараж «Е» побудований відповідачами самовільно, без дозволів інших співвласників домоволодіння на земельній ділянці, що перебуває у їх загальному користуванні та перешкоджає у доступі до комунікацій. За відсутності відповідних дозволів на його перебудову чи реконструкцію, такий гараж необхідно знести.

Звертає увагу, що про порушення її та інших співвласників прав свідчить те, 
що здійснене відповідачами - фізичними особами будівництво (перебудова, реконструкція та переобладнання) зменшило площу загального двору, 
що є в спільному користуванні.

Касаційна скарга ОСОБА_5 . 

Представник ОСОБА_5 у касаційній скарзі посилається на помилковість висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо преюдиційного значення тієї обставини, що судовим рішенням у справі № 2-1968/11 встановлено порушення прав позивача на користування підвалом внаслідок влаштування прибудови до будинку «А-1» (позначена під літ. «А3-1») та перепланування підвалу під будинком «А-1». Вказує, що у справі № 2-1968/11 суди встановили лише той факт, що на час набуття позивачем права власності на частину домоволодіння підвал під будинком «А-1» був відсутній. При цьому інші обставини є наслідком правової оцінки, наданої судами такому факту, що не є обов`язковим для суду при розгляді іншої справи.

Звертає увагу на недоведеність позивачем наявності порушеного права, 
та, у зв`язку із цим, відсутність у неї права на звернення до суду із вказаними у цій справі позовними вимогами.

Наголошує на необхідності застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 910/1255/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 904/5480/19 та інших стосовно того, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Зазначає про недоведеність факту самочинності реконструкції, оскільки така реконструкція була здійснена на підставі необхідних дозволів, результат реконструкції прийнято до експлуатації та зареєстроване право власності на новостворене нерухоме майно; власник земельної ділянки не заявляє вимог про знесення результатів реконструкції, а реконструкція була здійснена на земельній ділянці, наданій у користування для будівництва, обслуговування житлового будинку, право користування якою набули і відповідачі; позивач не могла набути прав на підвал, який було збудовано іншою особою пізніше набуття нею права власності на частку у домоволодінні; позивач не довела порушення під час зведення прибудови державним будівельним правилам та санітарним нормам.

Відзначає, що йому на підставі договору дарування від 06 грудня 2018 року належить 18/100 частин домоволодіння, тому оскаржуваними рішеннями суди фактично втручаються у його право власності та обмежують його право на мирне володіння майном.

Зауважує, що до ОСОБА_4 застосований крайній захід впливу, оскільки згідно висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 та від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц, знесення самочинного об`єкта нерухомості можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. 
Доводи інших учасників справи

14 листопада 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 від ОСОБА_1 , який ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року повернуто заявнику без розгляду.

14 листопада 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_5 , який поданий його представником. У відзиві вказано про нерелевантність до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, на які у касаційній скарзі посилається ОСОБА_1 , а також про необґрунтованість доводів, зокрема щодо наявності порушень у зв`язку із здійсненою реконструкцією існуючих на території домоволодіння будівель. 

Фактичні обставини справи

Суд установив, що на земельній ділянці площею 963 кв. м, яка знаходиться 
у АДРЕСА_1 , розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку під літ. «А-1» на дві квартири з підвалом, житлового будинку під літ. «Б-1» на чотири квартири, з надвірних господарських будівель: гаражів під літ. «Е», «И», «К», «П», погребу з шийкою під літ. «В», сараю під літ. «З», побутових споруд: навісу під літ. «Ж», огорожі, хвіртки та інших споруд під літ. «М», «Н», «О», мостіння I.

У будинку під літ. «А-1» жилою площею 94,3 кв. м, загальною площею 221,3 кв. м шляхом прибудови і перебудови корисна площа збільшена у квартирі АДРЕСА_4 за рахунок добудови під літ. «А1-1», «а-1», «А2-1», «а1-1», «а2-1», «а3» та в квартирі АДРЕСА_3 - за рахунок добудови під літ. «А3-1», сіней під літ. «а5» і переобладнаного підвалу. 

Свою частку у спільній власності позивач ОСОБА_1 купила, а ОСОБА_8 - продав за ціною в 13 600 грн на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу, який 17 травня 1999 року посвідчив приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гезь В. Н. із записом у реєстрі за № 1020.

ОСОБА_5 свою частку у 2008 році отримав в дар від своєї матері ОСОБА_4 , яку вона набула, прийнявши дар від ОСОБА_9 на умовах договору дарування від 10 січня 2001 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. із записом у реєстрі за № 13, тоді як ОСОБА_9 успадкував цю частку у спільній власності після ОСОБА_10 , про що 19 серпня 1998 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом.
Згідно із договором дарування від 06 грудня 2018 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 18/100 частин домоволодіння на 
АДРЕСА_1 .

Порядок користування квартирами будинків цього домоволодіння встановлений співвласниками в умовах нотаріально посвідченого договору конкретного користування від 24 листопада 1976 року відповідно до частки кожного з наступною зміною розміру часток за рішенням народного суду Бабушкінського району м. Дніпропетровська від 20 травня 1985 року.

За встановленим порядком користування ОСОБА_4 , відповідно 
до її частки у праві власності, надавалася в натурі квартира АДРЕСА_3 в житловому будинку під літ. «А-1» жилою площею 33,9 кв. м, частина підвалу під будинком 
під літ. «А-1» і частина входу до нього та споруди загального користування. За цим же порядком частці у спільній власності відповідало надання ОСОБА_1 у володіння і користування в натурі квартир АДРЕСА_5 в житловому будинку під літ. «А-1» жилою площею 60,1 кв. м, сараю під літ. «Г», погребу з шийкою під літ. «В», гаража під літ. «П», вбиральні під літ. «Д», сараїв «М», «Н», «О», частини підвалу під будинком під літ. «А-1» і частини входу до нього та споруди загального користування.

Впродовж 2002-2004 років на підставі дозволу виконкому Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради (рішення № 654 від 20 вересня 2002 року) відповідачі ОСОБА_11 власним коштом виконали, серед іншого, перебудову підвалу, квартири АДРЕСА_3 у житловому будинку під літ. «Б-1» і прибудову під літ. «А3-1», що прийняті до експлуатації за актом, затвердженим рішенням виконкому Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради № 681 від 17 вересня 2004 року. Внаслідок перебудови збільшилася загальна площа трикімнатної квартири АДРЕСА_3 до 80,9 кв. м за жилої площі 33,5 кв. м з можливістю використання частини приміщень підвалу загальною площею 43,6 кв. м, розташованих під квартирою АДРЕСА_3 і добудовою під літ. «А3-1», під кімнату відпочинку, сауну, душову, басейн, комору, корисна площа яких склала 32,9 кв. м. В свою чергу добудова під літ. «А3-1» споруджена на місці входу у підвал під літ. «а3» та приміщень коридору і комори квартири 

АДРЕСА_6 рішенням від 05 грудня 2012 року у справі № 2-1968/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших про визнання права власності на частину підвалу під будинком «А-1».

Окрім того, у судовому порядку розглядалась справа № 2-6549/11 за позовом ОСОБА_1 до виконкому Бабушкінської районної у м. Дніпропетровська ради про скасування рішень відповідача № 654 від 20 вересня 2002 року та № 681 
від 17 вересня 2004 року.

Апеляційний суд Дніпропетровської області рішенням від 23 червня 2016 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову. Позов у цій справі було подано у листопаді 2007 року.

Згідно відповіді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради, оскаржуване позивачем рішення від 17 вересня 2004 року № 681 приймалось на підставі акта державної технічної комісії, акта санітарно-гігієнічного обстеження, технічних висновків, письмової згоди на будівництво сараю всіма власниками домоволодіння, що мешкали на момент 18 травня 1987 року. Факт відсутності доступу до каналізаційного колодязя не має підтвердження. Підключення до міського водопроводу квартири позивача здійснено безпосередньо із АДРЕСА_7 , без зв`язку із мережами інших співвласників. Приміщення кімнати відпочинку поз. «4-8» площею 24,6 кв. м, що було обладнане ОСОБА_4 у реконструйованій частині підвалу складає менше частини підвалу у 63 кв. м.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду робить висновок про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 Цивільного кодексу України, 
далі - ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, 
які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 
321 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина перша, абзац перший частини другої статті 369 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 570/4748/15, зазначено, що юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями частин 
третьої-п`ятої статті 357 ЦК України, за змістом яких співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, 
і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.

Вирішальною обставиною в контексті оцінки порушення прав позивача, яка підлягала з`ясуванню судом, було те, чи здійснена спірна добудова у встановленому законом порядку та чи порушує права позивача як співвласника.

Так, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, 
від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21, від 15 квітня 2026 року у справі № 541/1983/24 та інших).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким також погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із обставин, встановлених у справі № 2-1968/11, якими підтверджена обставина здійснення відповідачами перебудови старого підвалу та створення внаслідок цього нового, відмінного від використаного за площею, висотою і розташуванням підвалу, без згоди ОСОБА_1 .

Внаслідок влаштування прибудови до будинку «А-1» (позначеної літерою «А3-1») та здійснення перепланування підвалу під будинком «А-1» було порушено права позивача як співвласника на користування підвальним приміщенням, 
що є спільною власністю власників домоволодіння. Більше того, зі змісту дослідженого судами договору купівлі-продажу частини домоволодіння, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , відомо, 
що в користування ОСОБА_1 відходить, в тому числі, входу у підвал під «а-1». 

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільного права повинен бути ефективним, тобто таким, що усуває наслідки порушення та відновлює становище особи, яке існувало до його вчинення. Збереження спірної прибудови та перепланування фактично легітимізувало б триваюче порушення прав позивача як співвласника домоволодіння та суперечило б принципам справедливості, добросовісності й розумності, закріпленим у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що права позивача підлягають відновленню саме шляхом приведення будинку до стану, який існував до перепланування підвального приміщення, оскільки такий спосіб захисту є належним, ефективним та співмірним характеру допущеного порушення.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що у справі № 2-1968/11 судами нібито було встановлено лише факт відсутності підвалу під будинком «А-1» на час набуття позивачем права власності на частину домоволодіння, тоді як інші висновки є виключно наслідком правової оцінки.

Зміст судових рішень у справі № 2-1968/11 свідчить про те, що під час її розгляду суд встановили не лише обставини щодо стану об`єкта нерухомості на певний момент часу, а й фактичні дані про здійснення будівельних робіт, пов`язаних із влаштуванням прибудови до будинку «А-1» та переплануванням підвального приміщення, а також про наслідки таких дій для реалізації співвласниками прав на користування спільним майном.

Факт порушення можливості користування підвалом, зміни його конфігурації, обмеження доступу до нього та фактичного вилучення частини спільного майна зі спільного користування є саме фактичними обставинами справи, встановленими на підставі досліджених судами доказів. Правова ж оцінка цих обставин полягала у висновку суду про порушення прав співвласника та необхідність їх судового захисту.

Висновок судів у справі № 2-1968/11 про порушення права позивача на користування спільним майном не є абстрактною правовою оцінкою, відірваною від установлених фактів, а ґрунтується на конкретно встановлених обставинах щодо перепланування підвалу. Саме ці обставини стали підставою для висновку про втручання у права співвласника.

Разом із цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання привести до попереднього стану будинок «Б-1», реконструкцію якого здійснено на підставі відповідних дозвільних документів, а також щодо перебудованого з навісу гаража « ІНФОРМАЦІЯ_1 », суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вмотивовано вказав на недоведеність позивачем факту порушення її прав та законних інтересів унаслідок зазначеного будівництва.

Позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що перебудований гараж «Е» створює перешкоди для водовідведення або іншим чином порушує її права як співвласника домоволодіння. Так само матеріали справи не містять доказів, які б об`єктивно підтверджували доводи про затінення реконструкцією будинку «Б-1» приміщень, якими користується позивач, та настання у зв`язку з цим негативних наслідків для реалізації її прав.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на зазначені обставини та обґрунтування вказаним своєї незгоди у цій частині із оскаржуваними судовими рішеннями мають характер припущень та суб`єктивних тверджень, які не підкріплені висновками експертів, технічною документацією, результатами відповідних обстежень чи іншими належними засобами доказування. Відсутність таких доказів позбавляє суд правових підстав вважати встановленим факт порушення прав позивача та, відповідно, застосовувати передбачені законом способи судового захисту.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки сам по собі факт здійснення реконструкції або перебудови не може бути підставою для втручання у право власності відповідачів без доведення того, що такими діями реально порушуються права чи охоронювані законом інтереси позивача.

З урахуванням встановлених у цій справі обставин, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 461/6578/15-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 420/4209/19, а також висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 910/1255/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 904/5480/19, що спростовує відповідні доводи касаційних скарг.

Посилання представника ОСОБА_5 на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 
та від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин та стосуються застосування положень статті 376 ЦК України у спорах щодо самочинного будівництва, що виникли у зв`язку із порушенням прав власника земельної ділянки, на якій таке самочинне будівництво було здійснене.

У справі, що переглядається, предметом судового розгляду є захист права позивача як співвласника на користування спільним майном домоволодіння, порушення якого триває протягом тривалого часу. Матеріалами справи підтверджується, що позивач послідовно вживала заходів для судового захисту свого порушеного права, про що свідчить, зокрема, розгляд спорів у справах 
№ 2-1968/11 та № 2-6549/11 за її позовом. Сам факт неодноразового звернення до суду зумовлений необхідністю домогтися реального відновлення можливості користування спільним майном, право на яке було порушене внаслідок відповідних будівельних робіт, а не бажанням оспорити здійснене будівництво як таке.

У справі, що розглядається, судом надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявників іншої точки зору на встановлені судом обставини та надану оцінку наявним у матеріалах справи доказам не спростовує законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький 	
Судді 	А. А. Калараш  І. В. Литвиненко  Є. В. Петров 	
	 В. В. Пророк