н\п 2/490/421/2026 Справа № 490/4867/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошових зобов`язань за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє його представник - адвокат Петровський Д.О., звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за договором позики від 01.11.2011 року в розмірі 4 845 526,66 грн та 3% річних в розмірі 746 113,62 грн, а також судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у борг у позивача під заставу рухомого та нерухомого майна, належному йому, грошову суму в розмірі 3 552 922,00 грн, що станом на 01.11.2011 року становила 440 263,00 доларів США, про що також свідчить розписка. Кінцевий термін повернення позики - 01.11.2012 року. 
Позивач зазначає, що відповідач зобов`язань за договором не виконав повністю, в зв`язку з чим, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.09.2018 року у справі №490/10369/15-ц з відповідача на користь позивача стягнуто суму заборгованості за договором позики у розмірі 5 484 497,70 грн, з яких: сума позики - 3 552 922,00 грн, інфляційні втрати - 1 345 491,56 грн, 3 % річних - 586 084,14 грн - станом на 01.06.2018 року. Рішення суду набрало законної сили. З моменту прийняття вказаного судового рішення боржник грошове зобов`язання не сплатив. 
Враховуючи викладене, у зв`язку з невиконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором позики від 01.11.2011 року, станом на 31.05.2025 року, позивачем за період 01.06.2018 р. по 31.05.2025 р. нараховано загальну суму втрат внаслідок інфляційних процесів та 3 відсотки річних у розмірі 5 591 640,28 грн. 
За такого, беручи до уваги вищевкладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за договором позики від 01.11.2011 року в розмірі 4 845 526,66 грн. та 3% річних в розмірі 746 113,62 грн, а також судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 15140,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.
Ухвалою судді від 26.06.2025 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних доказів на підтвердження позовних вимог.
04.07.2025 року від представника позивача – адвоката Петровського Д.О., на виконання вимог ухвали від 26.06.2025 року, надійшла заява про усунення недоліків з доданою позовною заявою в новій редакції, в якій стороною позивача змінено вимоги позову, а саме: позивач просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за договором позики від 01.11.2011 року в розмірі 1 459 042,80 грн та 3% річних в розмірі 398 024,60 грн, загальна сума – 1 857 067,40 грн, які нараховані за період з 01.06.018 р. по 23.02.2022 р., а також судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 15140,00 грн та витрат на правову допомогу у сумі 20 000,00 грн.
Ухвалою судді від 07.07.2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання,запропоновано  ОСОБА_1 до підготовчого судового засідання надати дані щодо виконання/невиконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.09.2018 року у справі №490/10369/15-ц..
24.09.2025 року від представника позивача – адвоката Петровського Д.О. надійшло клопотання про долучення доказів щодо виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.09.2018 року у справі №490/10369/15-ц.
Ухвалою суду від 13.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Розпорядженням керівника апарату суду від 09.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
11.02.2026 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.
Ухвалою судді від 16.02.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/4867/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
28.04.2026 року від представниці позивача – адвоката Романової І.Д. надійшли клопотання про долучення доказів перебування виконавчого провадження №58134607 на виконанні в органах ДВС та про розгляд справи без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 28.04.2026 року постанолено провести заочний розгляд справи. 
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Так, за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами наступне.
01 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем буд укладений у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у борг у позивача під заставу рухомого та нерухомого майна, належному йому грошову суму в розмірі 3 552 922,00 грн., що станом на 01.11.2011 року становить 440 263,00 доларів США.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року у справі №490/10369/15-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за позиковим зобов`язанням у розмірі 5 484 497 (п`ять мільйонів чотириста вісімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто сім) грн. 70 коп., з яких: борг – 3 552 922,00 грн., інфляційні втрати – 1 345 491,56 грн., 3 % річних – 586 084,14 грн.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.04.2019 року вказане рішення залишено без змін.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2018 року у справі №490/10369/15-ц набрало законної сили 24.04.2019 року.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
16.01.2019 року на виконання вищевказаного рішення видано виконавчий лист №490/10369/15-ц.
Постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 18.01.2019 року відкрито виконавче провадження № 58134607 з примусового виконання виконавчого листа №490/10369/15-ц, виданого 16.01.2019 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 5 484 497,70 грн.
06.07.2020 року матеріали виконавчого провадження №58134607 передано з Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУМЮ (м.Одеса) для подальшого його виконання в примусовому порядку.
З відповіді відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 28.04.2026 року на адвокатський запит, вбачається, що у провадженні відділу перебуває зведене виконавче провадження №62668776 об`єднане у зведене 27.07.2020 р. про стягнення коштів з ОСОБА_2 . До складу зведеного виконавчого провадження №62668776 входить виконавче провадження №58134607 з примусового виконання виконавчого листа №490/10369/15-ц, виданого 16.01.2019 року Центральним районним судом м.Миколаєва про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .
Спір у цій справі виник внаслідок несплати ОСОБА_2 стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів.
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди .
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Зазначена позиція підтверджена у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23), від 23 квітня 2025 року у справі № 161/13011/23 (провадження № 61-5082св24).
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
У даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням у справі №490/10369/15-ц від 26.09.2018 року, яке набрало законної сили 24.04.2019 року, та складає 5 484 497,70 грн.
Оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №204/3530/17, від 17.02.2021 року у справі №303/7132/18.
З матеріалів справи вбачається, що за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.09.2018 року у справі №490/10369/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 5 484 497,70 грн.
Рішення набрало законної сили 24.04.2019 року, і з того часу зобов`язання ОСОБА_2 відшкодувати заборгованість стало конкретизоване і визначене. І з указаного часу воно мало бути виконане.
Проте в матеріалах справи відсутні і під час розгляду справи сторонами не надано будь-яких доказів виконання відповідачем вищезазначеного рішення суду. 
Тобто вказане рішення виконано не було.
За правилом ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, установивши, що рішення суду відповідач не виконав, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, та наявність у ОСОБА_1 права на стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, з наступного дня після набрання рішенням законної сили до введення воєнного стану, тобто до 24.02.2022 року.
Звертаючись до суду з позовом (в новій редакції), ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку з невиконанням рішення суду, просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати у сумі 1 459 042,80 грн та 3% проценти річних у сумі 398 024,60 грн за період з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року, на підставі зроблених ним розрахунків.
Тому, оскільки рішення суду набрало законної сили 24.04.2019 року позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат з 01.06.2018 року задоволенню не підлягають.
Суд зробив свої розрахунки вказаних компенсаційних відшкодувань за період з 25.04.2019 року (наступний день після набрання судовим рішенням законної сили) по 23.02.2022 року.
В цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, тому розрахунок проводиться виходячи із заборгованості у розмірі 5 484 497,70 грн.
Розрахунок інфляційних збитків.
Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. (Практика застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).
У період з 01.05.2019 року по 23.02.2022 року індексація на суму 5 484 497,00 грн Сукупний індекс інфляції = 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 119,584% (за період Травень 2019 - Лютий 2022) 
Сукупний індекс інфляції становить 119,584%.
Інфляційні нарахування = 5 484 497,00 грн (сума боргу) ? 119,584% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 5 484 497,00 грн (сума боргу) = 1 074 061,58 грн.
Розрахунок 3% річних.
Період розрахунку: з 25.04.2019 року по 31.12.2019 року - 251 день. 
Проценти = 5 484 497,70 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 251 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 113 145,94 грн;
Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів.
Проценти = 5 484 497,70 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 164 534,93 грн;
Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів.
Проценти = 5 484 497,70 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 164 534,93 грн.
Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні.
Проценти = 5 484 497,70 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 24 342,15 грн.
Разом 466 557,95 грн.
Таким чином, внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду з відповідача підлягає стягненню 1 540 619,53 грн, що складається з: інфляційних збитків у сумі 1 074 061,58 грн та трьох відсотків річних 466 557,95 грн за період з 25.04.2019 р. по 23.02.2022 р.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За таких обставин, враховуючи невиконання відповідачем зобов`язання з повернення заборгованості, визначеної рішенням суду, керуючись приписами ст 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Щодо стягнення судових витрат.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.
Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 15140,00 грн, що підтверджується квитанцією №73377030 від 19.06.2025 року.
За такого, враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 12560,11 грн(1 540 619,53 х 15140 / 1 857 067,40)
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, що передбачено пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України.
Позивач у позові просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.
В обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правничої допомоги від 13.06.2025 р., укладений між ОСОБА_1 та АО «Закон», витяг з Акту №6ФП приймання-передачі наданої правничої допомоги від 23.10.2025 р., рахунок-фактуру №15 від 13.06.2025 р. з найменуванням наданих послуг на суму 20 000,00 грн.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.
Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 12.01.2026 року у справі №642/716/22.
В даній справі судом враховано усталену правову позицію у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала значних затрат часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 20000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також ціні позову, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Відтак, з огляду на обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 4000,00 грн.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
За такого, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних в загальній сумі 1 540 619,53 грн та судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 12560,11 грн і витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 141, 263-265, 268, 273, 280, 354 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошових зобов`язань за договором позики - задовольнит частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 540 619,53 грн (один мільйон п`ятсот сорок тисяч шістсот дев`ятнадцять гривень 53 коп.).
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі по 12560,11 грн (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят гривень 11 коп.) та витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя         О.В. Саламатін