Номер провадження: 22-ц/813/1562/26 
Справа № 522/16444/25-Е
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Комлевої О.С., Сегеди С.М., 

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей, -
В С Т А Н О В И В:

18 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей.
12 серпня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Бочевар М.П. подав клопотання про зупинення провадження у справі, в обґрунтування якого зазначено, що в провадження Приморського районного суду м. Одеси перебуває позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей до місця постійного проживання, а тому, на переконання сторони відповідача, це є безумовною підставою для зупинення провадження у справі.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року зупинено провадження в даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей, до набрання чинності рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей до місця постійного проживання (справа №522/17367/25-Е, суддя Абухін Р.Д.).
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хижняк А.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року про зупинення провадження в справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Предметом оскарження є ухвала суду про зупинення провадження у справі (п. 14 ст. 353 ЦПК України).
Згідно частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення (постанова Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі №6-1367цс15).
Випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, визначені у частині 1 статті 251 ЦПК України. Пунктом 6 частини 1 вказаної правової норми встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Зупиняючи провадження в даній справі до набрання чинності рішення по справі №522/17367/25-Е за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей до місця постійного проживання, суд першої інстанції послався висновок Верховного Суду в постанові від 05.06.2024 по справі №757/54659/21-ц, де зазначено, що коли в судах одночасно перебувають на розгляді позови про визначення місця проживання дитини та повернення дитини, то до вирішення позову про повернення дитини суд не може вирішувати спір про визначення місця проживання дитини.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зупинення провадження у справі згідно п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки спір про визначення місця проживання дитини не може бути вирішений до вирішення позову про повернення дитини, що створює об`єктивну неможливість розгляду поточної справи до набрання законної сили рішенням у справі про повернення дітей.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його законним, обґрунтованим та таким, що відповідає актуальній практиці Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зупинення провадження в даній справі. Також зазначено, що предметом обох позовів фактично є визначення місця проживання малолітніх дітей сторін. Рішення в справі за позовом ОСОБА_1 очевидно впливатиме на розгляд позову ОСОБА_2 і матиме істотне значення, разом з тим, аналогічне значення має позов ОСОБА_2 стосовно позову ОСОБА_1 . Визначити пріоритет якоїсь справи по відношенню одна до одної неможливо. Однак колегія суддів не приймає до уваги дані твердження та зазначає наступне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Так, в постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №761/33089/20 вказано, що тлумачення пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України свідчить, що обов`язкове зупинення провадження у справі можливе за наявності у сукупності таких умов:
1) об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі;
2) пов`язаність справ – пов`язаною зі справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиційне значення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі №357/10397/19 зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Отже, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо ухвалити рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
Матеріалами справи встановлено, що предметом розгляду цивільної справи №522/17367/25-Е є вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей до місця постійного проживання, а саме позивач просить суд:
-визнати незаконним утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Сполучений Штатів Америки та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки Сполучених Штатів Америки;
-зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 10 днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили, повернути малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Сполучений Штатів Америки та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки Сполучених Штатів Америки, до місця їх постійного проживання у Королівство Іспанія;
-у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Сполучений Штатів Америки та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки Сполучених Штатів Америки, їх батьку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для забезпечення повернення дітей до місця їх постійного проживання у Королівство Іспанія.
Отже, фактично предметом розгляду у вказаній справі є вимоги про визнання незаконним утримання дітей на території України та повернення дітей до місця її постійного проживання у Королівство Іспанія.
Колегія суддів зазначає, що правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання врегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Гаазька конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».
Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частина 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року №1906-IV передбачає, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 8 Гаазької конвенції 1980 року будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.
За правилами Гаазької конвенції 1980 року заявник має право обрати один із шляхів пред`явлення вимоги про повернення дитини до звичайного місця проживання:
1) подання заяви до Центрального органу держави (в Україні – до Міністерства юстиції України) за місцем постійного проживання дитини;
2) подання заяви до Центрального органу держави, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується;
3) подання відповідної заяви до суду.
В обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_1 третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей до місця постійного проживання (справа №522/17367/25-Е), позивач ОСОБА_2 посилається на положення Гаазької конвенції 1980 року.
На підставі ст. 16 Гаазької Конвенції після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.
Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.
З метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються, у рамках Гаазької конференції з міжнародного приватного права 25 жовтня 1980 року була розроблена та підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька Конвенція).
Отже відповідно до правовідносин, які склалися між сторонами, обов`язковому застосуванню підлягає ст. 16 Гаазької Конвенції, згідно з якою забороняється вирішувати по суті спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.
Подібного по суті висновку щодо застосування ст. 16 Гаазької Конвенції та п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України й наявності підстав для зупинення провадження у справі про визначення місця проживання дитини до набрання законної сили рішенням в іншій справі про повернення незаконно утримуваної дитини до місця постійного проживання, дійшов Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі №641/8309/19 (провадження №61-10107св20).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зупинення провадження в даній справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки спір про визначення місця проживання дітей може бути вирішений лише після вирішення вимог про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей до держави постійного місця проживання або у разі відмови у цьому.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та тлумаченні норм чинного законодавства на власний розсуд.
На підставі наведеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 11 травня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

О.С. Комлева

С.М. Сегеда