ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
04.06.2026	Справа № 910/2184/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Невечери С.А., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" 
до Фізичної особи-підприємця Колесника Романа Юрійовича 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 
про визнання недійсним договору

представники сторін:
від позивача: Галич І.Л.
від відповідача: не з`явився 
від третьої особи: не з`явився

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ 
Короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Колесника Романа Юрійовича про визнання недійсним договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що не виражав свою волю на укладення оспорюваного договору, не підписував його та тим, що вказаний договір є сфальсифікованим. 

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань 
Ухвалою від 05.03.2026 Господарський суд міста Києва прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №910/2184/26, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 09.04.2026.
У підготовчому засіданні 09.04.2026 суд постановив протокольну ухвалу без оформлення окремого документа про відкладення підготовчого засідання на 23.04.2026.
20.04.2026 до відділу діловодства суду від позивача надійшли пояснення.
Ухвалою від 23.04.2026 Господарський суд міста Києва продовжив підготовче провадження у справі №910/2184/26 на 30 днів, залучив до участі у справі №910/2184/26 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1, відклав підготовче засідання у справі №910/2184/26 на 07.05.2026.
30.04.2026 до відділу діловодства суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду.
У підготовчому засіданні 07.05.2026 суд постановив протокольну ухвалу без оформлення окремого документа про відкладення підготовчого засідання на 21.05.2026.
У підготовчому засіданні 21.05.2026 суд постановив протокольну ухвалу без оформлення окремого документа про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.06.2026.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 04.06.2026 не прибули. 
Про розгляд справи по суті у судовому засіданні 04.06.2026 відповідач повідомлений ухвалою суду від 21.05.2026. Поштове відправлення з направлення ухвали від 21.05.2026 повернулося на адресу суду з відміткою про відсутність адресата за адресою відправлення. 
Про розгляд справи третя особа була повідомлена ухвалами суду від 23.04.2026, від 07.05.2026 та від 21.05.2026. Поштові відправлення з направлення ухвал від 23.04.2026 та від 07.05.2026 повернулося на адресу суду з відміткою про відсутність адресата за адресою відправлення. Ухвала суду від 21.05.2026 на дату судового засідання по суті третій особі не вручена.
Згідно із п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно із статтями 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 №270, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №908/1724/19, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі №910/22873/17).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20, від 07.09.2022 у справі № 910/10569/21).
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/15442/17.
Європейський суд з прав людини зазначав, що відсутнє порушення, якщо відповідач у цивільній справі відсутній, при цьому його не було знайдено за адресою, яку надали позивачі, а місце його перебування неможливо було встановити, незважаючи на зусилля національних органів влади, зокрема, розміщення оголошень у газетах та подання запитів до поліції (рішення у справі "Нун`єш Діаш проти Португалії" - Nunes Dias - Portugal, від 10.04.2003, заяви № 69829/01, № 2672/03).
Відповідач та третя особа не забезпечили та не створили умов доставки та вручення їм поштових відправлень відповідно до вимог Закону "Про поштовий зв`язок" та Правил №270 за адресою, визначеною у відомостях в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо відповідача) та в Єдиному державному демографічному реєстрі (третя особа).
Отже, в межах встановленого для розгляду справи строку суд вчинив необхідні та достатні дії для належного повідомлення відповідача та третьої особи про розгляд справи та відповідно належним чином повідомив відповідача та третю особу про розгляд справи. 
Представник позивача у судовому засіданні 04.06.2026 надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити.
У судовому засіданні 04.06.2026, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.
У порядку ст.240 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 04.06.2026 судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
Позиція позивача 
Позивач на обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наявні підстави для визнання недійсним договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 оскільки: 
особа, яка станом на 03.02.2020 обіймала посаду директора ТОВ "КОРЕНТ М" - ОСОБА_1 та підпис якої начебто поставлений на спірному договорі, не підписував договір під час перебування на посаді директора Товариства; 
договір містить реквізити банківського рахунку ТОВ "КОРЕНТ М", якого не існувало станом на дату, вказану в оспорюваному договорі, а саме станом на 03.02.2020.
Також позивач зазначає, що жодних дій на виконання договору оренди ТОВ "КОРЕНТ М" не вчиняло.
Зазначені обставини, на переконання позивача, вказують про недодержання вимог ч.3 ст.203 ЦК України та є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. 

Позиція відповідача 
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Позиція третьої особи 
Третя особа правом на подання пояснень щодо позову не скористалася.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 
До матеріалів справи позивачем долучено копію договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 згідно якого орендодавцем є Фізична особа-підприємець Колесник Роман Юрійович, а орендарем - Товариство з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М".
Умовами договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 передбачено, що орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування майно, визначене у цьому договорі, строком з 03.02.2020 до 01.02.2023, а також сплачувати орендодавцеві плату за користування названим майном (п.1.1 договору).
До матеріалів справи долучено додаток №1 до договору №1-03/02/2020 від 03.02.2020, відповідно до якого предметом оренди є кальян Karma у кількості 60 шт. 
Згідно із п.6.1 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. 
Долучені до матеріалів справи копії договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 та додатку №1 до договору підписані та скріплені печаткою Фізичної особи-підприємця Колесника Романа Юрійовича (відповідача) та з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" підписані директором ОСОБА_1 та скріплені печаткою Товариства. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" не виражало свою волю на укладення договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020, оскільки особа, яка станом на 03.02.2020 обіймала посаду директора ТОВ "КОРЕНТ М" - ОСОБА_1 та підпис якої начебто поставлений на спірному договорі, не підписував договір під час перебування на посаді директора Товариства. На підтвердження зазначених доводів позивач надав у матеріали справи заяву свідка від 30.10.2025 ОСОБА_1.
У долученій до матеріалів справи позивачем заяви свідка від 30.10.2025 ОСОБА_1 зазначив, що: "протягом 12.11.2014 по 21.11.2024 працював на посаді директора ТОВ "КОРЕНТ М". 15 серпня 2025 року Постійно діючий Третейський суд при асоціації "Асоціація юридичних фірм України" ухвалив рішення у справі № 14/01-2025-1 про стягнення з ТОВ "КОРЕНТ М" заборгованості, сформованої на підставі документа, наданого суду Фізичною особою-підприємцем Колесником Романом Юрійовичем та виданого за договір оренди кальянів від 3 лютого 2020 року. На документі який виданий за договір оренди кальянів від 3 лютого 2020 року, зі сторони ТОВ "КОРЕНТ М" вказано підписантом "директора ОСОБА_1". Проте в період, коли я працював на посаді директора ТОВ "КОРЕНТ М", я не підписував цей, так званий, "договір", розрахунки за ним від імені підприємства не здійснювалися, а відомості щодо нього в бухгалтерському та податковому обліку ТОВ "КОРЕНТ М" були відсутні".
Також позивач стверджує, що спірний договір є сфальсифікованим, оскільки містить реквізити банківського рахунку ТОВ "КОРЕНТ М", якого не існувало станом на дату, вказану в договорі, а саме станом на 03.02.2020. 
На підтвердження зазначеної обставини позивач надав у матеріали справи довідку АТ КБ "Приватбанк" №211216SU17174903 від 16.12.2021, згідно із якою поточний рахунок № НОМЕР_1 було відкрито ТОВ "КОРЕНТ М" 08.11.2021.
Також позивач зазначає, що жодні господарські операції щодо спірного договору не відображені в податковому та бухгалтерському обліку ТОВ "КОРЕНТ М" та у позивача відсутні будь-які первинні документи, які б підтверджували вчинення сторонами будь-яких дій за договором 
Посилаючись на положення ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним договір оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
За положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Наведена норма визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З наведених норм Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку оренди) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (постанова Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі №6-872цс17).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (частина першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. 
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. 
У цій справі позивач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" не виражало свою волю на укладення договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020, оскільки особа, яка станом на 03.02.2020 обіймала посаду директора ТОВ "КОРЕНТ М" - ОСОБА_1 та підпис якої начебто поставлений на спірному договорі, не підписував договір під час перебування на посаді директора Товариства. 
Відповідно до частин першої та другої статті 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.
Згідно із заяви свідка від 30.10.2025 ОСОБА_1 , наданої позивачем на підтвердження доводів про відсутність волевиявлення ТОВ "КОРЕНТ М" на укладення договору, ОСОБА_1 зазначив, що не підписував договір оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020, розрахунки за вказаним договором від імені Товариства не здійснювалися та відомості щодо договору в бухгалтерському та податковому обліку ТОВ "КОРЕНТ М" були відсутні.
Заява свідка, на виконання вимог ст.89 ГПК України, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., та містить підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. 
Водночас, суд зазначає, що завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту (Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998). 
Жодною зі сторін спору не наданий висновок експерта з питань підписання чи не підписання директором позивача спірного договору. 
Водночас, позивач, як ініціатор спору, проти призначення у цій справі судової почеркознавчої експертизи заперечив (заява від 30.04.2026). Відповідач, у свою чергу, правом на подання заперечень щодо позову не скористався та не висловив жодної позиції щодо призначення у цій справі експертного дослідження. 
За наведених обставин суд дійшов висновку, що призначення у справі судової почеркознавчої експертизи є недоцільним.
Суд зазначає, що питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. 
Поряд з цим, однією із підстав недійсності договору позивач визначає, те, що договір містить реквізити банківського рахунку ТОВ "КОРЕНТ М", якого не існувало станом на дату, вказану в договорі, а саме станом на 03.02.2020. 
Судом встановлено, що на останній сторінці договору у розділі "Місцезнаходження та реквізити сторін" зазначено рахунок ТОВ "КОРЕНТ М" № НОМЕР_1 в АТ КБ "Приватбанк".
Відповідно до довідки АТ КБ "Приватбанк" №211216SU17174903 від 16.12.2021, рахунок № НОМЕР_1 було відкрито ТОВ "КОРЕНТ М" 08.11.2021. 
У той же час, спірний договір оренди № 1-03/02/2020 датований 03.02.2020, тобто містить дату укладення, згідно з його змістом, до відкриття позивачу банківського рахунку, реквізити якого зазначені у цьому договорі.
Відтак, спірний договір від 03.02.202, у якому зазначено банківський рахунок, який був відкритий лише 08.11.2021 не міг бути укладений 03.02.2020.
На переконання суду, наявність у тексті договору банківського рахунку сторони, який об`єктивно не існував на дату, зазначену як дата укладення договору, є істотною обставиною, що ставить під сумнів, що текст договору був сформований та підписаний саме у зазначену в ньому дату; може свідчити про можливе складення або доопрацювання документа значно пізніше, ніж це відображено у договорі; зміну тексту договору (повністю чи окремих його частин).
Отже, наявність у договорі реквізитів, які виникли після дати його нібито укладення, викликає обґрунтовані сумніви щодо автентичності цього документа станом на зазначену в ньому дату та, відповідно, щодо фактичного досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору і реальності їх волевиявлення на його укладення.
У довідці ТОВ "КОРЕНТ М" №06/10-2025 від 06.10.2025 зазначає, що починаючи з 03.02.2020 у бухгалтерському та податковому обліку Товариства відсутні відомості щодо договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020, відомості про здійснення Товариством розрахунків за вказаним договором відсутні. 
Первинні документи, які б підтверджували виконання сторонами договірних зобов`язань за договором оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 у матеріалах справи відсутні. 
У той же час, відповідач відповідно до ч.3 ст.13 та ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, сторони виконували договір, а також пояснень приводу наявності у договорі реквізитів рахунку, який відкритий пізніше дати договору.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
Оцінка доказів відбувається з урахуванням стандартів вірогідності. Стандарт доказування "вірогідність доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, з урахуванням стандартів вірогідності, наявність у договорі реквізитів, які виникли після дати його нібито укладення, заперечення позивача щодо підписання договору від його імені, враховуючи відсутність доказів виконання договору, а також ненадання пояснень та доказів відповідачем щодо зазначених обставин, суд дійшов висновку, що договір оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 є неукладеним, сторонами не виконувався.
У контексті спору, що розглядається судом, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини оренди, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.
Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.
Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
У пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.
Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Наведені правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, які суд враховує у вирішенні цього спору.
Водночас, факт зазначення у договорі реквізитів, які виникли після дати його підписання, може бути наслідком неукладеності договору, чи подальшої підміни або редагування його тексту, виготовлення документа "заднім числом" чи інших дій, що ставить під обґрунтований сумнів автентичність документа та його зміст. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 зробила висновок, що неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
Отже, враховуючи неукладеність спірного договору оренди (що не свідчить про його недійсність) у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди №1-03/02/2020 від 03.02.2020 належить відмовити.
При цьому суд зазначає, що факт укладення правочину може бути спростований під час вирішення спору шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

ВИСНОВКИ СУДУ 
З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" до Фізичної особи-підприємця Колесника Романа Юрійовича про визнання недійсним договору. 

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 
За приписами ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд справи покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРЕНТ М" до Фізичної особи-підприємця Колесника Романа Юрійовича про визнання недійсним договору відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 11.06.2026.

Суддя С.О. Турчин