КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 361/3765/22-ц
провадження № 22-ц/824/1027/2026

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Кошель К. А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського районного управління поліції, Головного управління Національної поліції в Київській області, Броварської окружної прокуратури, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року в складі судді Хайнацького Є. С.,
установив:

16.08.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Броварського районного управління поліції, Головного управління Національної поліції в Київській області, Броварської окружної прокуратури, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 лютого 2020 року він звернувся до Славутицького відділення поліції в м. Славутич Київської області із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які завдали йому тілесні ушкодження. По даній заяві проводиться досудове розслідування за ч. 1 ст. 125 КК України, яке внесено до ЄРДР № 12020110270000043, що довгий час перебувало в провадженні слідчого Броварського РУП ГУНП в Київській області, який протягом 2 років не приймав ніяких процесуальних дій щодо закінчення досудового розслідування та передання справи до суду. Якимось чином прокурор скерував справу до Обухівського РУП ГНП у Київській області, хоча місто Славутич, де сталася подія, знаходиться у Вишгородському районі. 
Протягом 2020 -2022 років він неодноразово звертався зі скаргами та зверненнями до прокуратури Київської області, окружної прокуратури м. Бровари, офісу Генерального прокурора стосовно тривалого досудового розслідування по кримінальному провадженню від 16.02.2020, проте органами прокуратури заходів реагування для проведення ефективного та своєчасного досудового розслідування прийнято не було. 
Зазначав, що він неодноразово звертався зі скаргами на бездіяльність слідчого до суду, які були задоволені судом, встановлювались граничні строки для проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування по кримінальному провадженню, але слідчий будь-яких процесуальних дій не здійснив, ухвали суду залишились невиконаними.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України, на день подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення відносилось до злочинів невеликої тяжкості, а з 01.07.2020 - до кримінальних проступків. 
На момент звернення до суду з цим позовом досудове слідство органом поліції проводиться 2 роки 5 місяців та 25 днів, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. 
Таким чином наявний факт тривалої бездіяльності посадової особи Броварського РУП ГУНП щодо проведення досудового розслідування за його заявою про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування, прийнятті слідчими рішення про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів.
Орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку, не зважаючи на вказівки слідчого судді до вчинення дій та скасування завідомо необґрунтованої постанови слідчого про закриття кримінального провадження, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування органом досудового розслідування вчинено не було.
Внаслідок неправомірних дій слідчого щодо умисного невиконання протягом тривалого часу вимог Конституції України та кримінально-процесуального законодавства йому завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі та гідності, тривалого порушення прав, в наслідок чого він перебуває у стані безперервного нервового напруження і стресу, витрачає свій час на звернення зі скаргами та перебування в судах по їх розгляду, відстоюючи свої права від порушень права на розумні строки розслідування з боку слідчого. Для участі в судових засіданнях він долає чималий шлях від м. Славутича до м. Бровари.
Завдяки бездіяльності слідчого досудове розслідування залишається незакінченим, винні ніякої відповідальності за спричинення йому тілесних ушкоджень не понесли, справа до суду не надійшла, завдана матеріальна і моральна шкода не відшкодована, а тому розмір заподіяної незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування моральної шкоди він оцінює в 700 000 грн. 
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 700 000 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року вказаний позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на неправомірність органів досудового розслідування та прокуратури при розгляді його заяви від 16 лютого 2020 року про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які завдали йому тілесні ушкодження. 
Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, при цьому, як встановлено судом, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою. 
З огляду на зазначене, а також те, що відшкодування моральної шкоди не може слугувати позивачу джерелом для збагачення, суд не знайшов підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. 
19.08.2025 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Зазначає, що факти тривалої протиправної бездіяльності посадової особи Броварського районного управління поліції щодо проведення досудового розслідування за його заявою про вчинення кримінального правопорушення, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, прийняття слідчими рішення про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь демонструє ігнорування доводів заявника, свідчать про існування законних підстав для відшкодування завданої моральної шкоди. 
Судом не застосовано практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд наголошував про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження; що відшкодування моральної шкоди має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б його вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства і сприяло б зменшенню кількості обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України. 
Судом не враховано висновки Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2018 року в справі №522/22008/15-ц, постанові від 08 квітня 2020 року в справі №638/14009/17, висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 вересня 2019 року в справі №916/1423/17, постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16.
25.09.2025 від Головного управління Національної поліції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. 
Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №638/8636/17-ц, від 19 червня 2023 року у справі №638/10789/20, суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Проте, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
28 червня 2020 року слідчим слідчого відділу Броварського ВП ГУНП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Постановами прокурора Броварської місцевої прокуратури 20 листопада 2020 року постанову про закриття кримінального провадження №12020110270000043 від 16 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України скасовано, змінено порядок здійснення досудового розслідування у формі дізнання та доручено здійснення досудового розслідування сектору дізнання Броварського ВП ГУ НП в Київській області. 
Ухвалою Броварського міськрайонного суд у Київської області від 23 березня 2021 року задоволено скаргу позивача, встановлено граничний строк в один місяць для проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12020110270000043, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 
Наведене свідчить про повну реалізацію особою права на оскарження процесуальних рішень органу досудового розслідування. 
Розв`язуючи спір, судом першої інстанції в повній мірі враховано, що позивачем не надано достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому страждань, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) посадових осіб. 
Апеляційна скарга не містить нових обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції. 
06.10.2025 від керівника Броварської окружної прокуратури Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року без змін.
Заявник посилається на те, що слідчим відділом Славутицького ВП Броварського ВП ГУ НП в Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020110270000043 від 16.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України, за фактом нанесення умисного легкого тілесного ушкодження. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 16 лютого 2020 року ОСОБА_1 відпочивав в кафе-барі «Неон» за адресою : м. Славутич Київської області і невстановлений чоловік в ході словесної сварки спричинив йому тілесні ушкодження. 
Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося сектором дізнання Броварського РУП ГУНП в Київській області. Установлено, що 24.03.2020 заступником прокурора Київської області Єфрємовим С. О. винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, а саме слідчому відділу Броварського ВП ГУ НП в Київській області. 
В подальшому 28.06.2020 слідчим слідчого відділу Броварського ВП ГУ НП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Однак, постановами прокурора Броварської місцевої прокуратури 20.11.2020 постанову про закриття кримінального провадження скасовано, змінено порядок здійснення досудового розслідування у формі дізнання та доручено здійснення досудового розслідування сектору дізнання Броварського ВП ГУ НП в Київській області. 
Надалі, постановою заступника керівника Київської обласної прокуратури 03.06.2022 здійснення досудового розслідування доручено іншому органу досудового розслідування, а саме сектору дізнання Обухівського РУП ГУ НП в Київській області. 
Зазначив, що органами прокуратури неодноразово надавалися вказівки у вказаному кримінальному провадженні, були ініційовані питання про зміну органу досудового розслідування, відсторонення слідчих, здійснювалися дії щодо активізації проведення слідчими досудового розслідування. 
На даний час, 16.09.2025 дізнавачем сектору дізнання Обухівського РУП ГУ НП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Таким чином, Броварською окружною прокуратурою наразі не здійснюється процесуальне керівництво за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020110270000043 від 16.02.2020. 
Водночас, зауважує, що остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято, винну особу не встановлено, а тому підстави для покладання відповідальності на Державу в особі Державної казначейської служби України відсутні.
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.
Доводи позивача про надмірно тривале досудове розслідування та порушення розумних строків у кримінальному провадженні вважає безпідставними, оскільки сам факт зміни органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020110270000043 не спричиняє наслідків порушень цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів завдали позивачеві моральної шкоди. Контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були винесені постанови про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
Позивачем не наведено доводів на підтвердження моральних страждань, інших негативних явищ, переживань тощо. 
08.10.2025 від Державної казначейської служби надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року без змін.
Зазначає, що в апеляційній скарзі наведені обставини справи, що вже були розглянуті судом першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди позивача з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів. Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
З матеріалів справи відомо, що кримінальне провадження № 12020110270000043 на даний момент триває, слідчим вживаються необхідні заходи, спрямовані на встановлення обставин вчинення правопорушення. 
09.06.2022 прокурором Обухівської окружної прокуратури Київської області винесено постанову про зміну кваліфікації кримінального провадження на частину другу статті 125 КК України. 
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність діяльності як такої, а відповідно не може бути підставою для безумовного стягнення моральної шкоди, що відповідає правовому висновку Верховного Суду в постанові від 20 січня 2021 року в справі №686/27885/19. 
Виходячи зі змісту позовної заяви, відсутні відомості про заподіяння позивачеві страждань ( фізичних, душевних або психічних) у визначеному позивачем розмірі та не зазначено, у чому конкретно вони полягають, а також характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).
14.10.2025 від Київської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року без змін.
Заявник зазначає, що згідно постанови дізнавача сектору дізнання Обухівського РУП ГУ НП в Київській області від 16.09.2025 кримінальне провадження № 12020110270000043 від 16.09.2020 закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Посилається на висновки Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 у справі №614/2328/17 від 27.03.2019 у справі №243/9826/16-ц, від 13.03.2019 у справі №338/12193/16-ц про те, що процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дій при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. 
Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, у разі задоволення таких скарг становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 09.02.2007 - «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
З матеріалів справи вбачається, що органами прокуратури неодноразово надавалися вказівки у вказаному кримінальному провадженні, були ініційовані питання про зміну органу досудового розслідування, відсторонення слідчих, здійснювалися дії щодо активізації проведення слідчими досудового розслідування. 
Факт неефективного досудового розслідування у кримінальному провадження не тягне безмовний безумовний наслідок цивільно-правового характеру і сам по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. 
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, 18.01.2026 надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Наголосив, що прокурор тричі змінював територіальну підслідність справи, що здійснював без законних на те підстав. Численні звернення до слідчих суддів не дали жодного результату. Станом на сьогодні справа знаходиться в Обухівському РУ ГУК НП у Київській області, при тому, що злочин відбувся у м. Славутич Вишгородського району. 
В судовому засіданні представники Київської обласної прокуратури - Терещенко Я.Є., Державної казначейської служби України - Жилін О Ф., Головного управління Національної поліції в Київській області - Чубинський В. С. просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2020 до Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області надійшла письмова заява від ОСОБА_1 про те, що під час його перебування в кафе-барі «Неон» невстановлений чоловік в ході словесної сварки спричинив йому тілесні ушкодження. 
Цього ж дня працівниками слідчого відділу внесено відомості до ЄРДР за №12020110270000043 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.
16.02.2020 було допитано як потерпілого ОСОБА_1 , який пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно в 01:10 год. він відпочивав в кафе-барі «Неон» у м.Славутич Київської області, разом з другом ОСОБА_3 та двома дівчатами. Поряд за столиком сиділа компанія двох молодих хлопців, серед яких ОСОБА_4 та дві дівчини. У цей момент до них підійшли ОСОБА_5 з двома хлопцями та особами кавказької національності, в подальшому між ними стався конфлікт, в результаті якого ОСОБА_6 почали наносити тілесні ушкодження. З метою припинення конфлікту, він вирішив заступитися за ОСОБА_7 , в результаті чого особи кавказької національності штовхнули його та один з них наніс 2 удари кулаком лівої та правої руки в область щелепи, від яких він впав на підлогу, інша особа кавказької національності нанесла йому 2 удари кулаками в область потилиці та іншою особою ще 3 удари. Після чого він підвівся та почав рухатись в напрямку виходу з кафе, де особа, яка його штовхнула, знову нанесла удар кулаком в область щелепи, від якого він знов впав на підлогу. На цьому бійку було припинено Далі вій вийшов з ОСОБА_3 на вулиці з кафе, де також були ОСОБА_5 , який почав його ображати та погрожувати, після чого дістав з кишені куртки металевий предмет, схожий на кастет, який одягнув на руку та почав наносити йому численні удари в область потиличної частини та по тулубу, в тому числі і ногами, кількість ударів він сказати не може, конфлікт тривав приблизно 1,5 - 2 хвилини. Далі конфлікт припинився, він разом з ОСОБА_3 сів за кермо свого автомобіля, у цей час ОСОБА_5 підійшов, одягнув на праву руку кастет та вдарив по лобовому склу, розбивши його.
18.02.2020 допитано в якості свідка ОСОБА_8 , яка пояснила, що 16.02.2020 відпочивала у кафе-барі «Неон», який розташований в м. Славутич Київської області, разом зі своїм хлопцем ОСОБА_9 них виник конфлікт з ОСОБА_5 та його друзями кавказької зовнішності, оскільки вони вдарили дівчину з їх компанії ОСОБА_10 . Під час конфлікту зазначені хлопці нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , удари наносилися кастетами. Крім того, один із чоловіком погрожував їм ножем. Після цього вони поїхали до лікарні. Однак через деякий час до приймального відділення приїхав хлопець із ще однієї компанії, які відпочивали неподалік від них у кафе, ОСОБА_12 , якому теж ОСОБА_5 зі своїми друзями нанесли тілесні ушкодження і пошкодили автомобіль. 
21.02.2020 допитаний як свідок ОСОБА_13 надав аналогічні показання як потерпілий ОСОБА_1 та підтвердив, що був присутній 16.02.2020 при спричиненні останньому та ОСОБА_6 тілесних ушкоджень. 
04.03.2020 ОСОБА_14 згідно ст. 63 Конституції України відмовився від дачі пояснень.
24.03.2020 постановою заступника прокурора Київської області доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому органу досудового розслідування - СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області. 
26.03.2020 ОСОБА_12 звернувся до слідчого з заявою про приєднання до матеріалів кримінального провадження його куртки у якості речового доказу, на якій містяться сліди кримінального правопорушення. 
26.03.2020 проведено огляд автомобіля марки ЗАЗ-110206, д/н НОМЕР_1 , належного ОСОБА_15 , який на момент огляду мав пошкодження лобового скла. 
Ухвалою слідчого судді від 09.04.2020 строки досудового розслідування було продовжено до шести місяців, а саме до 13.10.2020 року. 
08.05.2020 допитано як свідка ОСОБА_16 . Проведено слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_1 
28.06.2020 за результатами досудового розслідування слідчим СВ Броварського ВП ГУНП в Київській області Величенко Л.О. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2020 року (справа №361/5733/20) скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задоволено. Постанову слідчого Броварського ВП ГУ НП в Київській області Величенко Л. О. про закриття кримінального провадження №12020110270000043 скасовано.
Підставою для скасування постанови слідчого слугувало те, що без здійснення основних процесуальних дій неможливо встановити факт відсутності складу злочину. Тому таке розслідування не може вважатися повним, а при неповному проведенні досудового слідства погодитись із висновком про відсутність ознак складу кримінального правопорушення неможливо. 
20.11.2020 постановою прокурора Броварської місцевої прокуратури скасовано постанову про закриття кримінального провадження. Змінено порядок здійснення досудового розслідування у формі дізнання та доручено здійснення досудового розслідування СД Броварського ВП ГУНП в Київській області. 
26.05.2020 призначено судову медичну експертизу за механізмом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .
Згідно висновку судово-медичної експертизи №102 від 11.06.2022, у ОСОБА_1 виявлено чотири забійних рани на голові та обличчі, які кожна окрема так і в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, параорбітальна гематома зліва до легких тілесних ушкоджень, які могли утворитися при обставинах, вказаних в протоколі допиту в якості потерпілого та слідчому експерименті, при нанесенні не менше ніж 4 ударів кулаком одягнутим на нього металевим кастетом в область голови та обличчя потерпілого. Будь-які тілесні ушкодження, які б могли утворитися від інших ударів, вказаних потерпілим, в представленій медичній документації не описані. 
В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді з клопотанням про встановлення строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020110270000043 від 16.02.2020. 
Зазначив, що по справі було зібрано достатня кількість доказів ( допитано потерпілого, безпосередніх свідків події, оглянуто пошкоджений автомобіль, він пройшов медичне обстеження у судового медексперта з приводу отриманих тілесних ушкоджень), однак у кримінальному провадженні не приймаються процесуальні рішення, жодній особі не було повідомлено про підозру. 
Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року (справа №361/5733/20) встановлено строк, який не може перевищувати одного місяця в межах строку кримінального провадження, з моменту отримання органом досудового розслідування даної ухвали, для проведення процесуальних дій та/або прийняття процесуальних рішень , необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020110270000043 від 16.02.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 
Контроль за виконанням даної ухвали покладено на прокурорів Броварської окружної прокуратури, які здійснюють процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні. 
Ухвала мотивована тим, що строк досудового розслідування даного кримінального провадження, який становить 12 місяців, закінчується 10 травня 2021 року. Обставини справи свідчать про те, що досудове розслідування здійснюється повільно без достатньо вагомих аргументів, що може призвести до порушення прав учасників кримінального провадження. 
08.06.2021 до слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність старшого дізнавача сектору дізнання Броварського РУП ГУНП в Київській області Половко М.В. в кримінальному провадженні №12020110270000043 від 16.02.2020, що полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк. 
Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року (справа №361/5733/20) скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано старшого дізнавача сектору дізнання Броварського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_17 виконати дії, передбачені ст. 220 КПК України, на підставі клопотання ОСОБА_1 від 16.04.2021. 
07.08.2021 слідчим 2 слідчого відділу ТУ ДБР , в рамках кримінального провадження за ст. 366 ч.1 КК України щодо можливого службового підроблення, вчиненого слідчим, а саме підроблення протоколу допиту свідка у кримінальному провадженні № 12020110270000042, розпочатому 16.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2021 у справі №757/37103/21-к, з матеріалів кримінального провадження №12020110270000043 вилучено оригінали процесуальних документів, а саме: пояснення ОСОБА_14 , протоколи допиту свідка ОСОБА_8 від 18.02.2022 та 08.05.2020, протокол слідчого експерименту від 08.05.2020 за участі ОСОБА_8 , протокол допиту свідка ОСОБА_18 
01.10.2021 слідчий суддя Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року (справа №361/5733/20), розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Київської обласної прокуратури у кримінальному провадженні №12020110270000043 від 16.02.2020, ухвалив задовольнити скаргу частково та зобов`язати уповноваженого прокурора Київської обласної прокуратури розглянути клопотання ОСОБА_1 від 21.06.2021 згідно ст. 220 КПК України в строк не більше трьох днів.
03.06.2022 постановою заступника керівника Київської обласної прокуратури доручено здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування - СД Обухівського РУП ГУНП в Київській області. 
09.06.2022 прокурором Обухівської окружної прокуратури Київської області винесено постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення на ч.2 ст. 125 КК України. Однак під час визначення підслідності за СД Обухівського РУП ГУ НП в Київській області встановлено, що строк досудового розслідування вже під час передачі закінчився. 
Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 01 травня 2023 року (справа №372/1945/23) продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020110270000043 від 16.02.2020 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України до шести місяців. 
Суд мотивував своє рішення тим, що з матеріалів, долучених до клопотання вбачається, що в рамках даного кримінального провадження не проведено всіх необхідних слідчих дій для встановлення обставин, які підлягають доказуванню згідно вимог ст. 91 КПК України. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права ( частина перша статті 10 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільно судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Однак цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).
У частинах першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неефективного ведення досудового розслідування кримінальної справи та надмірної тривалості кримінального провадження, посилаючись, зокрема, на те, що з лютого 2020 року слідство триває, а винні особи не притягнуті до кримінальної відповідальності.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankovv. Bulgaria» («Станков проти Болгарії»), заява № 68490/01).
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» («Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства»), від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» («Аксой проти Туреччини»)). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ указав, що вирішальним питанням під час оцінювання ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» («Пелісьє і Сассі проти Франції»), від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» («Філіс проти Греції»)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування, викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19 (провадження № 61-9220св20), від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 06 березня 2024 року у справі № 398/3747/22 (провадження № 61-16552св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-7930св23), від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 31 липня 2024 року у справі № 183/960/23 (провадження № 61-2810св24), від 30 вересня 2024 року у справі № 201/227/23 (провадження № 61-698св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23 (провадження № 61-3629св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 (провадження № 61-250св24).
У справі № 638/6363/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, керувався тим, що позивач довів тривалу протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою (з 2013 року), неодноразове винесення слідчими прокуратури постанов про закриття кримінального провадження у спосіб, який демонструє заявнику ігнорування його доводів. Указані обставини свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди. 
У справі № 646/7015/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважав, що суд першої інстанції, встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за її заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою, суд першої інстанції не врахував, що позивач обґрунтовував свої вимоги не лише фактами бездіяльності слідчих органів у кримінальному провадженні, а його неефективності в цілому.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 зазначав, що дана подія набула резонансу, є відео, подію транслювали по телебаченню, на підозрюваних осіб, їх прізвища, вік, стать вказала низка свідків, це була ОПГ з числа вихідців з Кавказу, але до суду справа так і не дійшла. Матеріали справи втрачаються, кримінальне провадження передається в різні куточки області, які взагалі не відносяться до м. Славутич. 
Судом встановлено, що по справі неодноразово скасовувались постанови про закриття кримінального провадження з огляду на нездійснення основних процесуальних дій, без яких неможливо встановити факт відсутності складу злочину; судом встановлювався строк для проведення процесуальних дій та/або прийняття процесуальних рішень, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування, покладався контроль на прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні, проте доказів вчинення слідчими органами ефективних дій з метою встановлення особи, на яку вказували потерпілий та свідки, матеріали справи не містять. 
Навпаки, судовими рішеннями в справі №361/5733/20 підтверджено, що органи дізнання не виконували дії, передбачені ст. 220 КПК України, що потребувало неодноразового звернення ОСОБА_1 до суду.
За скаргою ОСОБА_1 суд ухвалив зобов`язати уповноваженого прокурора Київської обласної прокуратури розглянути відповідне клопотання ОСОБА_1 від 21.06.2021 згідно ст. 220 КПК України в строк не більше трьох днів.
Під час чергового визначення підслідності справи строк досудового розслідування закінчився, який в травні 2023 року продовжено судом на шість місяців, оскільки в рамках кримінального провадження так і не було проведено всіх необхідних слідчих дій для встановлення обставин, які підлягають доказуванню згідно вимог ст. 91 КПК України. 
Ураховуючи обставини справи, відсутність належної реакції державних органів для розслідування злочину, вчиненого з використанням сили, що спричинила тілесні ушкодження, за умов існування свідків, відео, прізвищ підозрюваних осіб, на яких вказували свідки, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження за обставин ігнорування доводів потерпілої сторони, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог.
Судом встановлено, що допущені порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні даної справи, яке триває з лютого 2020 року, надмірна тривалість досудового розслідування без вчинення ефективних дій, існування безумовної підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, вимушеність позивача неодноразово звертатися до правоохоронних органів із відповідними клопотаннями, заявами та скаргами з метою відновлення свого порушеного права, призвели до його моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин; усвідомленням того, що винні особи по суті уникли відповідальності. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 23 вересня 2020 року у справі№ 638/14007/17, від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22, від 07 червня 2023 року у справі№ 335/8532/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/11835/22,від 26 січня 2024 року у справі № 607/7296/22.
Суд вважає, що внаслідок подій, які призвели до встановлення порушення у цій справі, позивач вочевидь зазнав болю та моральних страждань і таку шкоду не може бути виправлено лише встановленням факту порушення. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, їх тривалості та тяжкості, вимушених змін у його житті, з огляду на вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що 100 000 грн є достатнім розміром для задоволення потерпілої особи і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету.
Доводи відповідачів про те, що задоволення скарг слідчим суддею у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи, необґрунтовані, так як у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не самі собою факти оскарження позивачем дій та бездіяльності органів досудового розслідування, а очевидна надмірна тривалість та неефективність досудового розслідування кримінального провадження.
Підлягають відхиленню доводи відповідачів щодо ненадання позивачем доказів заподіяння йому моральної шкоди, оскільки обставина протиправності діянь слідчих та/або прокурорів не підлягає обов`язковому встановленню в окремому судовому рішенні. Правовідносини у цій справі виникли з факту завдання шкоди, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд при розгляді цивільної справи самостійно встановлює наявність чи відсутність підстав для відшкодування немайнової шкоди під час оцінки наданих сторонами доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та постанови Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 639/6667/21 (провадження № 61-10971св23), від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 (провадження № 61-10406св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. 
В решті позову відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 01.06.2026.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук