Справа № 761/29468/20
Провадження № 2/761/166/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Сіромашенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

21.09.2021 позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово -кредитної установи, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати наказ № ….к-/тр Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про припинення трудового договору з 23.08.2020 року радника голови правління ОСОБА_1 за угодою сторін (п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України); 2) поновити позивачу на посаді радника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 23.08.2020 року; 3) визнати відсутність вакансії радника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 23.08.2020 року; 4) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20 125,00 грн.; 5) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді радника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з серпня 23.08.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач безперервно у Державній інноваційній фінансовій-кредитній установі на різних посадах з 22.08.2016 року, з 01.02.2019 року позивач обіймав посаду радника голови правління. Крім того, позивач належить до категорії осіб «людина з інвалідністю», що підтверджується посвідченням «інваліда війни» ІІІ групи. Зазначає, що в період з20.07.2020 року по 08.08.2020 року (включно) позивач знаходився на лікарняному, у зв`язку з загостренням його хронічних кардіологічних та ендокринологічних захворювань. Вказує, що у зв`язку з карантином, позивач був позбавлений можливості пройти обов`язковий щорічний, починаючи з 2015 року, курс лікування у кардіологічному відділені КНП «Київського міського клінічного госпіталю ветеранів війни» або іншому аналогічному спеціалізованому медичному закладі. Таким чином, позивач був вимушений змінити місце, порядок та форму проведення лікувальних маніпуляцій та прийняв рішення пройти курси лікування в період його запланованої відпустки. Таке рішення позивач прийняв, знаходячись на лікарняному після того, як начальник відділу кадрів відповідача ОСОБА_2 , 27.07.2020 року надіслала йому повідомлення від 15.07.2020 року на корпоративну пошту: http://mail.difku.gov.ua/odincov@difku.gov.ua, згідно з п. 2 наказу ДІФКУ від 03.04.2020 року № 3та п. 3 наказу ДІФКУ від 23.04.2020 року № 40 про надання відпустки, в якому позивача було повідомлено про те, що «Згідно з затвердженим графіком надання відпусток працівникам Державної інноваційної фінансової-кредитної установи на 2020 рік Вам буде надано частину щорічної основної відпустки, тривалістю 14 календарних днів в серпні 2020 року за період роботи (робочий рік) - 23.08.2018-22.08.2019». Зазначає, що того ж дня відправив начальнику відділу кадрів ДІФКУ ОСОБА_2 заяву встановленого зразка на ім`я в.о. голови правління ОСОБА_4, в якій позивач просив надати йому частину щорічної основної відпустки за період роботи (робочий рік) - 23.08.2018 - 22.08.2019, тривалістю 14 календарних днів з 03.08.2020 року. Крім того, позивач нагадав начальнику відділу кадрів ДІФКУ ОСОБА_2 , що станом на день направлення заяви, позивач знаходиться на лікарняному та проходить курс терапії щодо хронічних кардіологічного та ендокринологічного захворювань, та що відпустку планував використати з метою подальшого лікування. Вказує, що заява була проігнорована. Після чого, 04.08.2020 року позивач отримав пропозицію від уповноваженого з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 за дорученням ОСОБА_4 про надання відпустки на 14 календарних днів з подальшим звільненням «за угодою сторін». В подальшому, позивач вимушений був прийняти цю пропозицію та 05.08.2020 року написав, згідно наданого йому зразка заяву, де просив надати йому відпустку на 14 календарних днів з 10.08.2020 року з подальшим звільненням за угодою сторін у останній день відпустки. Вказує, що його заява про звільнення за «угодою сторін» була написана під психологічним впливом на нього, якій має ознаки та сприймається ним як шантаж, так як йому була потрібна тільки відпустка, яка була би йому надана, згідно з затвердженим графіком надання відпусток працівникам ДІФКУ на 2020 рік, але не надавалися не зважаючи на заяви. Зазначає, що фактичні обставини об`єктивно свідчать про відсутність у позивача бажання та згоди на звільнення. Однак, після отримання та оформлення відпустки, позивачем поштовим відправленням на адресу відповідача було направлено повідомлення про відклик заяви про звільнення , в якій позивач просив продовжити трудові відносини між ним радником голови правління ДІФКУ та відповідачем на невизначений термін в період після 22.08.2020 року; скасувати наказ про припинення трудового договору та призначити службове розслідування щодо дій начальника відділу кадрів ДІФКУ ОСОБА_2 . Будь-якого реагування на вказане повідомлення позивач не отримав, що свідчить про сплановану та реалізовану акцію з використанням службового становища групою осіб. Крім того, при звільненні позивачу не був наданий для ознайомлення наказ про його звільнення. Лише, 06.08.2020 року позивач був ознайомлений під підпис тільки з проектом наказу, якій не мав ні номеру ні дати, і чи був він зареєстрований, як наказ позивачу невідомо. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2020 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді ОСОБА_5 .
Ухвалою суду від 16.10.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2026 року матеріали вказаної справи передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В., у зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_5 , на підставі розпорядження № 01-08-212 від 24.02.2026.
28.12.2020 року представником позивача було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що відповідно до наказу ДІФКУ від 23.08.2016 №44 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника юридичного управління, в подальшому 28.09.2016 переведено на посаду начальника юридичного управління, в подальшому 28.09.2016 року переведено на посаду начальника відділу правової роботи, а з 01.02.2019 переведено на посаду радника голови правління. Зазначає, що 05.08.2020 на ім`я в.о. голови правління ДІФКУ позивачем подано заява про надання щорічної основної відпустки строком на 14 календарних днів з 10.08.2020, з подальшим звільненням за угодою сторін в останній день відпустки 23.08.2020. На підставі вищевказаної заяви було видано наказ від 06.08.2020 № 80-к/тр про припинення трудового договору за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). В подальшому, позивачем було подано заяву про відклик заяви про звільнення від 15.08.2020. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення 23.08.2020. Вказує, що між ДІФКУ та ОСОБА_1 , дійсно, існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, було волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, відсутність згоди відповідача на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. А тому наказ ДІФКУ від 06.08.2020 № 80-к/тр про припинення трудового договору з позивачем прийнятий з дотриманням трудового законодавства України.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Статуту Державної інноваційної фінансово-кредитної установи» від 25 листопада 2020 р. № 1157, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, утворена згідно із Законом України "Про інноваційну діяльність", належить до сфери управління Мінстратегпрому (далі - орган управління майном) та є державною установою.
Судом встановлено, відповідно до наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 44 від 23.08.2016, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника юридичного управління, в подальшому, 28.09.2016, його переведено на посаду начальника відділу правової роботи, а з 01.02.2019 переведено на посаду радника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.
05.08.2020 позивачем на ім`я голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи ОСОБА_1 подано заяву про надання щорічної основної відпустки строком на 14 календарних днів з 10.08.2020, з подальшим звільненням за угодою сторін 23.08.2020.
Наказом № 80-к/тр від 06.08.2020 ОСОБА_1 було звільнено з посади радника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
15.08.2020 ОСОБА_1 на ім`я в.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи ОСОБА_4 подано повідомлення про відклик заяви про звільнення, відповідно до якого просив: 1) продовжити трудові відносини між ОСОБА_1 - радником голови правління ДІФКУ та ДІФКУ на невизначений термін в період після 22.08.2020; 2) скасувати наказ про припинення трудового договору з 23.08.2020 радника голови правління ОСОБА_1 за угодою сторін; 3) призначити службове розслідування щодо дій начальника відділу кадрів ДІФКУ ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, трудовi відносини припиняються за угодою сторін. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попереджання про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженою ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Як установлено судом, позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про надання щорічної основної відпустки строком на 14 календарних днів з 10.08.2020, з подальшим звільненням за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 23.08.2020.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
У разі якщо розірвання трудового договору за згодою сторін вже відбулося, і наказ підписано, скасувати його в односторонньому порядку неможливо. Роботодавець може (але не зобов`язаний) погодитися скасувати звільнення, тільки якщо він ще не знайшов на це місце іншого працівника, якому за законом не можна відмовити в прийнятті на роботу.
Верховний Суд у своїй постанові від 31.08.2020 по справі № 359/5908/18 зазначив, що приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. 
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). 
Судом встановлено, що позивач подав заяву про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП, у зв`язку з чим відповідачем видано наказ про припинення трудових відносин. Подана позивачем у подальшому заява про відкликання заяви про звільнення була одностороннім волевиявленням позивача та сама по собі не могла бути підставою для скасування досягнутої між сторонами домовленості про припинення трудового договору.
Доказів того, що відповідач погодився на анулювання домовленості про звільнення або прийняв рішення про продовження трудових відносин із позивачем, матеріали справи не містять. 
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, то похідні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки їх задоволення можливе лише у разі встановлення факту незаконного звільнення працівника на роботі.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимоги п.1 ч.1 ст. 36 КЗпЗ України, а тому підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відсутні.
Керуючись ст. ст. 36, 235 КЗпП України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансової-кредитної установи про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Державна інноваційна фінансово - кредитна установа: код ЄДРПОУ 00041467, адреса: 01054, м. Київ, вул.. Богдана Хмельницького,65-Б.
Повний текст рішення складено та підписано 11.06.2026 року.

Суддя: Н.В. Сіромашенко