Справа № 640/23121/20
	
РІШЕННЯ
іменем України

28 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючої-судді Ковальчук О.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України , державного секретаря Міністерства розвитку громад та територій України Баласиновича Богдан Олександрович , Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України (далі - відповідач 1), державного секретаря Міністерства розвитку громад та територій України Баласиновича Богдана Олександровича (далі - відповідача 2), в якому просила визнання протиправним та скасування наказу державного секретаря Міністерства розвитку громад та територій України Баласиновича Б.О. від 26.08.2020 №370К/ЮС, поновити на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу правового забезпечення та представництва в судах Юридичного департаменту Міністерства розвитку громад та територій України та стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без урахування податків і зборів) за період з 01.09.2020 по день винесення судового рішення.
В обґрунтування позову зазначає, що 26.08.2020 відповідач-2 прийняв наказ про звільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". Вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий протиправно, оскільки звільнення відбулось під час перебування у відпустці. Крім того, при попередженні про вивільнення відповідачами не запропонована рівнозначна посада начальника відділу, натомість на новоутворені рівнозначні посади призначені інші особи. Тобто, до вирішення питання переведення працівників ліквідованого відділу правового забезпечення та представництва в судах вирішене питання щодо заміщення вакантних посад новостворених відділів іншими особами. Вказує, що попередження про подальше звільнення вручене лише 08.07.2020, тоді як посаду, яку позивачка займала скорочена 29.04.2020. Вважає, що у Міністерстві фактично не відбулось скорочення чисельності або штату працівників, а мало місце збільшення штатної чисельності посад працівників юридичної служби та перейменування одного відділу на два нові окремі відділи (з відділу правового забезпечення та представництва в судах на відділ правової та відділ претензійно-позовної роботи), що свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу. Крім того, ані положення Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній станом на дату звільнення посади), ні норми КЗпП України не містять жодних застережень щодо застосування законодавства про працю у сфері звільнення державних службовців у випадку ліквідації чи реорганізації органу, скорочення посади, в тому числі щодо передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України обов`язку роботодавця одночасно з попередженням про звільнення пропонувати працівникові іншу рівнозначну посаду на тому самому підприємстві, установі, організації. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 12.10.2020 Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив Міністерства розвитку громад та територій України на позовну заяву, в якому представник зазначає, що при виданні актів організаційно-розпорядчого характеру, в тому числі і наказів з кадрових питань посадові особи відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органу, який є суб`єктом відповідних правовідносин. Тому, державний секретар Мінрегіону Баласинович Б. О. є неналежним відповідачем у вказаній справі. Вказує, що строк відпустки склав 20 календарних днів, з них 19 календарних днів відпустки та 1 святковий день - День незалежності України. Оскільки останній день відпустки припадав на 29.08.2020 (субота), то відповідно до оскаржуваного наказу встановлено до роботи приступити 31.08.2020, тобто у понеділок. Таким чином, ОСОБА_1 звільнена 31.08.2020 - у її перший робочий день після відпустки. Стверджує, що юридичний департамент провів внутрішню реорганізацію, а саме замість 4 відділів, утворено 5. При цьому, ліквідований відділ правового забезпечення та представництва в судах. Натомість утворені 2 нових відділи - відділ претензійно-позовної роботи та відділ правової роботи. Таким чином, відбулося скорочення посади державної служби - начальника відділу правового забезпечення та представництва в судах юридичного департаменту Мінрегіону, внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Окрім завдань та функцій, здійснення яких забезпечувалося відділом правового забезпечення та представництва в судах та які розподілені між двома новоутвореними у юридичному департаменті відділами, до їх повноважень додані ще й суттєво нові. Твердження позивачки щодо відсутності обов`язкових реквізитів у попередженні вважає необґрунтованими у зв`язку із відсутністю нормативно-правового акту, який встановлює форму вказаного попередження. Стверджує, що частина 3 статті 87 Закону №889-VІІІ встановлює право суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому державному органі, що і здійснено відповідачем. Просить відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив позивачка вказує, що відповідно до нового положення про юридичний департамент функції збільшились з 32 до 53. При цьому директор департаменту не звільнений та не оголошено конкурс на посаду директора юридичного департаменту із 53 функціями і новим Положенням № 136, тоді як лише однією з функцій відділу правового забезпечення та представництва в судах була організація та участь у забезпеченні формування та реалізації державної політики у 18 сферах, натомість завдання новоутвореного відділу претензійно-позовної роботи лише 1 - розроблення та участь у розробленні проектів нормативних документів технічного характеру у сфері будівництва, а також забезпечення у встановленому порядку їх погодження та прийняття, і при цьому вакантну посаду начальника відділу претензійно-позовної роботи не запропонована, що свідчить про дискримінацію. 
У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача-1 вказує аналогічні твердження як і у відзиві на позовну заяву.
Ухвалою від 21.12.2020 Окружний адміністративний суд міста Києва виправив описку у описові частині ухвали суду від 12.10.2020.
У додаткових поясненнях представник відповідача-1 стверджує, що на момент звільнення позивачки з посади діяла норма статті 87 Закону України "Про державну службу", що набрала чинності 13.02.2020 і діяла до 04.03.2021, та визначала дискреційне право керівника державної служби щодо пропозиції вакантної посади.
Ухвалою від 14.03.2025 Хмельницький окружний адміністративний суд прийняв до свого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, державного секретаря Міністерства розвитку громад та територій України Баласиновича Богдана Олександровича про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 26.03.2025 Хмельницький окружний адміністративний суд продовжив розгляд справи.
Ухвалою від 09.04.2025 Хмельницький окружний адміністративний суд залучив до участі у справі Міністерство розвитку громад та територій України (код ЄДРПОУ 37472062) (відповідач - 3) та надав відповідачу-2 строк для подання відзиву на позов – 5 днів з дня вручення йому ухвали.
Ухвалою від 18.04.2025 Хмельницький окружний адміністративний суд продовжив Міністерству розвитку громад та територій України (код ЄДРПОУ 37472062) строк для надання відзиву на позовну заяву на п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали.
Відповідач-3 подав до суду відзив на позовну заяву у якій вказує, що до спірних правовідносин мають бути застосовані норми пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції станом на 23.07.2020), якими унормована процедура звільнення позивачки з посади у дату звільнення та які не зобов`язували роботодавця під час попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі. Крім того, має бути врахована відсутність в матеріалах справи документально оформленої та поданої позивачкою в установленому порядку роботодавцю відмови від запропонованої посади, адже фактично не інформувала Мінрегіон про те, що із запропонованою посадою не погоджується. У зв`язку із неотриманням згоди позивачки про переведення на запропоновану посаду, зважаючи на норми частини другої статті 41 Закону № 889-VIII та за відсутності згоди державного службовця переведення на запропоновану посаду не є можливим.
До суду надійшли відповідь на відзив відповідача-3, додаткові пояснення представника позивачки та заперечення відповідача-3, зміст яких аналогічний відповіді на відзив відповідача-1 та відзиву на позов відповідача-3.
Ухвалою від 18.02.2025 Хмельницький окружний адміністративний суд витребував у Міністерства розвитку громад та територій України (код ЄДРПОУ 37471928) інформацію щодо наявних вакантних посад на момент попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу".
На виконання вимог зазначеної ухвали Міністерством розвитку громад та територій України надано копію штатного розпису введеного в дію наказом Мінрегіонбуду від 18.05.2020 та повідомлено про відсутність можливості надання інформації щодо вакантних посад у Мінрегіонбуді станом на дату звільнення позивачки з посади, за відсутності в архівному фонді документів.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх взаємному зв`язку та сукупності, суд встановив таке.
Позивач – ОСОБА_1 з 06.12.2013 займала посаду начальника відділу правового забезпечення та представництва в судах Департаменту нормативно-правового регулювання юридичної служби Міністерства розвитку громад та територій України.
08.07.2020 відповідач повідомив позивачку про наступне звільнення відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із скороченням посади начальника відділу правового забезпечення та представництва в судах юридичного департамент. Одночасно запропонував посаду головного спеціаліста відділу правової роботи юридичного департаменту, вказавши, що підтвердження згоди на таке переведення відбувається шляхом подання відповідної заяви. 
Наказом від 07.08.2020 №169 позивачці надана частина щорічної основної відпустки за 2015 рік тривалістю 19 календарних днів з 10.08.2020 по 29.08.2020, до роботи - 31.08.2020.
Наказом від 26.08.2020 №370 К/ОС позивачка звільнена із посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" з 31.08.2020.
Вважаючи протиправним наказ від 26.08.2020, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) .
Згідно частини 2 статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VIІІ. Пунктом 4 частини 1 цієї статті визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Зазначена норма встановлює три окремі та самостійні підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.
Скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення.
Підставою для припинення державної служби та звільнення з роботи позивачки стало скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Суд встановив, що наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2019 №343 затверджена з 01.01.2020 структура апарату Міністерства розвитку та території України, загальна чисельність посад 383. До вказаної структури входив юридичний департамент у складі відділу нормативно-правової роботи, експертизи проектів актів з питань будівництва; відділу нормативно-правової роботи та експертизи проектів актів з питань житлово-комунального господарства; відділу нормативно-правової роботи, експертизи проектів актів з питань регіональної політики та взаємодії з Верховною Радою України та відділу правового забезпечення та представництва у судах.
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 29.04.2020 №106 затверджена та введена в дію з 30.04.2020 структуру апарату Міністерства розвитку та території України, загальна чисельність посад становила 383, якою передбачено юридичний департамент до складу якого включено відділ нормативно-правової роботи, експертизи проектів актів з питань будівництва; відділ нормативно-правової роботи та експертизи проектів актів з питань житлово-комунального господарства; відділу нормативно-правової роботи, експертизи проектів актів з питань регіональної політики та місцевого самоврядування та взаємодії з Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України; відділ претензійно-позовної роботи та відділ правої роботи.
Отже, наказом від 29.04.2020 №106 змінена структура Міністерства розвитку громад та територій України без скорочення штату державних службовців.
Відповідно до пункту 4 частини 1статті 2 Закону №889-VIII посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
Міністерством розвитку громад та територій України не здійснено фактичне скорочення чисельності штату, підставою для звільнення позивачки стало скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури без скорочення чисельності або штату державних службовців, що відповідає приписам пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.
Відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-ІХ, який набрав чинності 13.02.2020, внесені аналогічні зміни і в Закон України «Про державну службу».
Після внесення Законом України від 14.01.2020 № 440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
Отже пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Частиною 3 статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням посади державної служби, тому в даному випадку підлягали застосуванню саме норми спеціального законодавства.
Частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Побудована законодавцем конструкція норми з використанням словосполучення «може пропонувати» свідчить про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.
Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону №117-IX), у сукупності з положеннями частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №440-IX), зокрема, у постановах від 28.07.2021 у справі №640/11024/20, від 08.12.2021 у справі №380/3646/20, від 23.12.2021 у справі №380/3551/20, тощо.
У зазначених постановах у справах № 640/11024/20 та №380/3646/20 Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII термін “може” означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язку з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Такого підходу Верховний Суд дотримався й у постанові від 23.12.2021 у справі №380/3551/20, де зазначив, що вжите у пункті 2 частині 1 статті 41 Закону №889-VIII слово “може”, означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з переведення без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Вирішення питання переведення чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Аналізуючи положення Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, Верховний Суд у справах №640/11024/20, №380/3646/20, №380/3551/20 дійшов висновку, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20.
Відповідно до попередження від 08.07.2020 позивачка під особистий підпис повідомлена, що посада начальника відділу правового забезпечення та представництва в судах юридичного департаменту скорочена, а тому відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" попереджена про наступне звільнення. Одночасно позивачці запропонована посада головного спеціаліста відділу правової роботи юридичного департаменту та визначено порядок підтвердження згоди на таке переведення шляхом подання відповідної заяви.
Щодо твердження позивачки про відсутність обов`язкових реквізитів у попередженні визначених Типовою інструкцією з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади суд зазначає таке.
Зазначена інструкція встановлює загальні вимоги щодо оформлення та реєстрації документів у міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, однак не встановлює уніфікованої форми (бланку) попередження про звільнення, не встановлена така ні КЗпП України, ні Законом №889-VIII, яким виключно визначено письмову форму повідомлення, що дозволяє оформлювати його у довільній письмовій формі.
Відсутність на попередженні дати його складання є недоліком, який не спростовує факту належного повідомлення позивачки, оскільки документ містить підпис державного секретаря та фактичну дату ознайомлення поставлену позивачкою власноруч, що дозволяє встановити дату початку перебігу строку встановленого законом.
Частиною 5 статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Наказом від 26.08.2020 №370 К/ОС позивачка 31.08.2020 звільнена із посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". При цьому згідно наказу від 07.08.2020 №169 В позивачці надана частина щорічної основної відпустки за 2015 рік тривалістю 19 календарних днів з 10.08.2020 по 29.08.2020, до роботи приступити - 31.08.2020.
Таким чином відповідач діяв у межах та спосіб передбачений нормами статті 87 Закону України "Про державну службу", а саме позивачку попереджено про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, запропоновано вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі та звільнено у перший робочий день після відпустки.
Щодо доводів позивачки про порушення відповідачем положень частини 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 КЗпП України в частині відсутності пропозиції рівнозначної посади, суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме Законом України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, то в даному випадку застосовуються саме норми спеціального законодавства.
При цьому, норми частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак відсутні підстави вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачці рівнозначну посаду.
Крім того, що частиною 3 статті 49-2 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Зазначена норма КЗпП України не встановлює обов`язку роботодавця пропонувати саме рівнозначну посаду, а визначає загальну вимогу щодо пропозиції іншої роботи.
У постановах від 06.07.2021 у справі №640/1627/20, від 06.07.2021 у справі №640/3456/20 Верховний Суд сформував правову позицію щодо застосування пункту 1 частини 1статті 87 Закону України «Про державну службу», зазначивши, що пріоритетними нормами є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, на момент звільнення позивачки процедура вивільнення врегульована Законом України «Про державну службу». Тому, підстави для застосування статей 40, 49-2 КЗпП України відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем доведена правомірність наказу від 26.08.2020 №370 К/ОС про звільнення позивачки 31.08.2020 із займаної посади.
Тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з відмовою в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, судові витрати на користь позивача не стягуються. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Міністерство розвитку громад та територій України (вул. Велика Житомирська, 9, м. Київ,01601 , код ЄДРПОУ - 37471928)  Державний секретар Міністерства розвитку громад та територій України Баласинович Богдан Олександрович (вул. Велика Житомирська, 9,м. Київ,01601 , ідентифікаційний номер - 2713612470)  Міністерство розвитку громад та територій України (просп. Берестейський, 14,м. Київ,01135 , код ЄДРПОУ - 37472062) 	

Головуючий суддя 		О.К. Ковальчук