ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/8/26
Головуючий у першій інстанції – Карпинська Н. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1391/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Стельмаха А.П.

секретар судового засідання Хілик М.О.,

учасники справи:

позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Городнянської міської ради, Городнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

особа, яка подала апеляційну скаргу,  ОСОБА_1  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 березня 2026 року (суддя – Карпинська Н.М., місце ухвалення – м. Городня, дата складання повного рішення – 31.03.2026) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати позивача батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати Городнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління міністерства юстиції України внести відповідні зміни до актових записів про народження дітей, а саме: у графі прізвище дітей « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_5 » змінити на « ОСОБА_6 », у графі по батькові дитини змінити з « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » та ОСОБА_10 », в графі батько дитини « ОСОБА_11 » змінити на « ОСОБА_1 »; анулювати свідоцтва про народження дітей Серії НОМЕР_1 від 20.12.2011 та Серії НОМЕР_2 від 17.10.2017 і видати нові свідоцтва про народження дітей із відповідними змінами.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в 2010 році позивач познайомився з ОСОБА_2 і через деякий вони стали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_12 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 – син ОСОБА_13 . Після народження доньки відповідачка внаслідок юридичної необізнаності зареєструвала дитину одна і відомості про батька в актовому записі були внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, так само і відомості про батька в актовому записі сина ОСОБА_13 були внесені відповідно до цієї ж статті. Зі спільною заявою щодо визнання батьківства та внесення змін до свідоцтв про народження дітей сторони не зверталися, оскільки вважали що в цьому немає потреби, а діти ОСОБА_12 й ОСОБА_13 завжди знали хто батько і матір. Після початку повномасштабного вторгнення РФ до України позивач добровільно вступив до лав територіальної оборони і 10.05.2022 сторони офіційно зареєстрували шлюб, який фактично тривав понад 11 років. У зазначений період ніхто із сторін у зареєстрованому шлюбі не перебував і жоден інший чоловік ніколи не заявляв своїх прав на батьківство дітей. Після звернення 18.09.2025 сторонами до органу ДРАЦС зі спільною заявою про визнання батьківства та внесення змін до актових записів про народження дітей, їм у цьому було відмовлено, що і стало причиною звернення позивача до суду.
Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, котрим позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги відповідача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції проігнорував надані позивачем докази, не надав належної оцінки його доводам та не прийняв до уваги наявні у справі документи.
Позивач також вказує на ігнорування судом першої інстанції того факту, що відповідачка в судовому засіданні визнала позов й що підтвердили допитані діти. Натомість суд відмовив у задоволенні позову, посилаючись на ту обставину, що ні позивач, ні відповідач не висловили бажання провести експертизу ДНК з метою встановлення кровного споріднення.
Апелянт звертає увагу, що не врахувавши вимоги ч. 1 ст. 155 СК України, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., Декларації прав дитини 1959 року, суд діяв не в найкращих інтересах дітей.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції фактично обмежився цитуванням загальних норм чинного законодавства, послався на правові висновки Верховного Суду і взагалі не обгрунтував, на підставі яких доказів він дійшов висновку щодо відмови позивачу у задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, копій свідоцтва та актового запису про народження №129 від 20 грудня 2011 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городнянського районного управління юстиції Чернігівської області,  ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Городня Чернігівської області, її матір`ю є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а батьком значиться ОСОБА_11 , відомості про якого записані на підставі заяви матері від 20.12.2011 р. (а.с. 15, 16, 66).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, копій свідоцтва та актового запису про народження №62 від 17 жовтня 2017 року, складеного Городнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,  ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Городня Чернігівської області, його матір`ю є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а батьком значиться ОСОБА_11 , відомості про якого записані на підставі заяви матері від 17.10.2017 р. (а.с. 20, 21, 65).
10.05.2022 Городнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 10.05.2022 (а.с. 14).
Згідно витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 з 29.11.2024 зареєстрований: АДРЕСА_1 (а.с. 11), ОСОБА_2 з 31.10.2017 зареєстрована: АДРЕСА_2 (а.с. 13), діти  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою проживання матері (а.с. 17, 22).
18.09.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Городнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції із заявою про визнання батьківства та внесення змін до актових записів про народження дітей  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проте їм у цьому було відмовлено, оскільки вбачається спір про право з необхідністю доказування факту біологічного батьківства в судовому порядку (а.с. 18-19, 23-24).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
У ст. 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Згідно зі ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду (ч.2 ст. 125 СК України).
Відповідно до ч.1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
За приписами ст.. 128 СК україни за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду (ч. 1). Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ч. 2).  Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини (ч. 3). Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (ч. 4).
Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання батьківства, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суттєвих доказів, які були б належними і достатніми для підтвердження факту його батьківства. 
Місцевий суд зазначив, що позивач надав лише пояснення через представника, а долучені до позову копії свідоцтв про народження дітей та витяги з актового запису підтверджують виключно внесення записів про батька зі слів матері. Водночас у матеріалах справи відсутній витяг з реєстраційної книги, де є докази спільного проживання протягом тривалого час однією сім`єю, що передувало народженню дітей, не надано виписок по картковому рахунку за період 2011-2026 років про утримання позивачем дітей, переказ коштів на їх утримання матері-відповідачу, інших доказів про його фінансову допомогу, листів, анкет, документів особистого характеру, які б свідчили про можливість існування дошлюбних зв`язків, під час яких народилися ці діти.
Суд указав, що саме лише визнання позову відповідачем не може вважатись належним обґрунтуванням батьківства позивача без дослідження обставин справи судом, а задоволення в такому разі позову свідчило б про примарність припущення батьківства позивача.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України). Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч. 2 ст. 128 СК України можливо за наявності належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
У постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі №694/2322/22 вказано про те, що обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2021 у справі №373/2257/18, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Крім того, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
У справі, яка переглядається, предметом спору є визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дітей. Для з`ясування факту біологічного батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, яке вирішується шляхом проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, заазначає, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-які інші докази, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт біологічного батьківства» (рішення у справах «Калачева проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року, «Міфсуд проти Мальти» від 29 квітня 2019 року).
Водночас висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України).
Отже, виходячи з аналізу наведених норм права, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у цій справі є одним із основних доказів щодо вирішення позовних вимог в процесі дослідження і встановлення батьківства позивача. 
Тому колегія суддів вважає, що оскільки предметом спору є визнання батьківства, а для встановлення кровної спорідненості позивача ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 необхідними є спеціальні знання в області генетики, то висновок експерта є одним із тих доказів, який зможе підтвердити або ж спростувати доводи позивача.
Зі змісту протоколу та аудіозапису судового засідання (а.с. 68) вбачається, що місцевий суд на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, зокрема з`ясував у сторін питання щодо призначення у справі судово-генетичної експертизи, але сторони відмовились від її проведення, при цьому представник позивача послався на визнання відповідачкою позову та значну вартість такого дослідження.
Натомість, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Апеляційний суд відхиляє твердження позивача, що суд першої інстанції проігнорував надані ним доводи та докази та не прийняв до уваги наявні у справі документи, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні з цього приводу міститься належне обґрунтування.
Зокрема, як виснував місцевий суд і з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, самі по собі пояснення сторін і дітей, а також додані до позову копії свідоцтв про народження дітей, витяги з державного реєстру актових записів, не можуть бути достатніми й достовірним доказами біологічного батьківства ОСОБА_1 стосовно народжених ОСОБА_2 дітей ОСОБА_14 . При цьому, позивачем не надано жодних письмових доказів на підтвердження існування між сторонами тривалих дошлюбних відносин, під час яких народилися вказані діти, а також висновку експерта.
Не є слушними й посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги визнання відповідачкою позову та діяв не в інтересах дітей.
Адже визнання позову відповідачкою без надання суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів для встановлення факту батьківства, не може слугувати безумовною підставою для задоволення позову, оскільки в такому разі визнання позову буде суперечити нормам цивільного процесуального закону, які регламентують інститут доказів та доказування (ч. 3 ст. 12, ст. 76-80, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Тому місцевий суд правильно зазначив, що він не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, так як повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19, від 29 листопада 2023 року у справі №607/15704/22.
Апеляційний суд звертає увагу позивача, що саме дії та бездіяльність сторін у справі були вчинені не в інтересах дітей. Адже протягом тривалого періоду часу позивач, як особа, яка вважає себе біологічним батьком дітей, та їх мати, не вживали ніяких заходів щодо оформлення за позивачем офіційного батьківства, позбавляючи дітей права на повноцінну сім`ю. 
Прикметно, що у висновках Городнянського відділу ДРАЦС про відмову у визнанні батьківства зазначено, що ОСОБА_1 навіть не знає дати народження дітей, стосовно яких хоче визнати батьківство. Зазначене ж рішення органу ДРАЦС позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалось.
Крім того, ініціюючи даний позов, сторона позивача не вважала за необхідне надати хоч якісь докази на підтвердження тривалого проживання з відповідачкою однією сім`єю, в якій у них народилися діти, поклавшись лише на визнання відповідачкою позову, що також вказує на вчинення обома батьками дій не задля забезпечення найкращих інтересів дітей. Водночас за змістом положень ст. 150 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» обов`язок піклуватися про дитину та забезпечувати їй найкращі інтересів покладено саме на її батьків, які несуть за це основну відповідальність. 
Отже, надавши оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність доказів, які свідчать про визнання позивача батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26.03.2026 – без змін.
Одночасно колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що в рішенні Городнянського районного суду Чернігівської області від 26.03.2026, невірно зазначено прізвище позивача « ОСОБА_6 » замість правильного « ОСОБА_15 » (згідно копії паспорта), що є підставою для вирішення питання про виправлення даної описки у судовому рішенні відповідно до ст. 269 ЦПК України.
Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 липня 2026 року.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

А.П. Стельмах