П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/17924/25	

Перша інстанція суддя Радчук А.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Яковлєва О.В.,
суддів Крусяна А.В., Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Військовій частині НОМЕР_1 , Військовій частині НОМЕР_2 , а саме:
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 24 жовтня 2019 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 18 травня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення, з урахуванням перерахованої індексації грошового забезпечення, за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 24 жовтня 2019 року по 18 липня 2022 року у повному обсязі та у період з 19 липня 2022 року по 18 травня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100;
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 травня 2025 року - день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 травня 2025 року - день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року позов задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2018 року по 17 травня 2025 року;
- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2018 року по 17 травня 2025 року у сумі 117 524,30 грн.;
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доходу, виплаченого 18 травня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року, у справі № 420/7424/24;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати доходу, виплаченого 18 травня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року, у справі № 420/7424/24.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги відповідача обґрунтовано тим, що задовольняючи частково позовні вимоги судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, яке полягає у неправильному тлумаченні вимог ЗУ «Про компенсацію втрати частини доходів громадян у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та КЗпП.
Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково стягнув з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач не заявляв вказаних позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 .
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні, з наступних підстав. 

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а з 19 березня 2018 року - у Військовій частині НОМЕР_2 .
Згідно наявних у матеріалах справи архівних довідок, в архівних документах Військової частини НОМЕР_1 відображено нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по березень 2018 року.
Згідно витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №232 від 24 жовтня 2019 року, майора ОСОБА_1 начальника зв`язку штабу військової частини НОМЕР_2 , згідно наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01 жовтня 2019 року №487, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" звільненого з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), з 24 жовтня 2019 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Після звільнення з військової служби між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року, у справі № 420/7424/24, яке набрало законної сили 02 липня 2024 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, за врахуванням нарахованої суми індексації грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
На виконання судового рішення, у справі №420/7424/24, Військовою частиною НОМЕР_1 18 травня 2025 року виплачено на користь позивача кошти у сумі 61806,56 грн та 14191,96 грн, що були присуджені йому у цій справі, що підтверджується скріншотом про зарахування коштів на картковий рахунок та випискою по рахунку (а.с. 12-14).
В свою чергу, бажаючи отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, згідно судового рішення, у справі №4 20/7424/24, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог, так як позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, згідно судового рішення у справі № 420/7424/24, а також отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яким частково погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Так, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивач, зокрема, звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, так як йому станом на день виключення із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 не виплачено належних сум індексації грошового забезпечення.
В даному випадку, на виконання рішення суду в адміністративній справі № 420/7424/24, 18 травня 2025 року на банківський рахунок позивача зараховано раніше невиплачені суми індексації грошового забезпечення.
Тому, позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.
Між тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначати наступне.
В даному випадку, із зібраних матеріалів у справі вбачається, що позивач не був звільнений з військової служби за наслідком закінчення служби у Військовій частині НОМЕР_1 ,а був переведений на службу до Військової частини НОМЕР_2 .
В свою чергу, позивач був звільнений з військової служби наказом командувача Повітряних Сил ЗСУ від 01 жовтня 2019 року № 487 та останнім днем служби позивача у Військовій частині НОМЕР_2 було 24 жовтня 2019 року.
Тобто, у межах спірних правовідносин, після служби у Військовій частині НОМЕР_1 , позивача не було звільнено з військової служби та він продовжив проходження служби, з подальшим отриманням відповідного грошового забезпечення.

Між тим, колегія суддів зазначає, що у положеннях ст. 117 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за період, який розпочинається у день звільнення працівника (день для остаточного розрахунку відповідно до ст. 116 КЗпП України) і закінчується днем фактичного розрахунку зі звільненим працівником.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач у межах спірних правовідносин не отримав статусу звільненого працівника у розумінні положень ст. 117 КЗпП України, а як наслідок не отримав права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає відсутніми підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, до моменту остаточного звільнення позивача зі служби.
Викладений висновок колегії суддів узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 26 червня 2025 року (справа № 400/8927/23), від 21 лютого 2024 року (справа № 520/1897/22).
Тобто, у межах спірних правовідносин позивач отримав право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2019 року по 17 травня 2025 року.
З іншого боку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у межах спірних правовідносин права позивача на отримання індексації грошового забезпечення було порушено Військовій частині НОМЕР_1 , а тому саме вказана юридична особа має нести юридичну відповідальність, передбачену положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
При цьому, колегія суддів зазначає, що апелянтом не оскаржується сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначена судом першої інстанції.
В свою чергу, враховуючи проведені судом першої інстанції розрахунки середнього заробітку за період з 20 березня 2018 року по 18 липня 2022 року, який тривав 1581 день, колегія суддів вважає за необхідне змінити зазначений період на період з 25 жовтня 2019 року до 18 липня 2022 року (тривалість 997 днів), а як наслідок зменшити суму середнього заробітку за відповідний період до 47 917,99 грн (225,75 х 997 х 21,29 %).
Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за період з 19 липня 2022 року по 17 травня 2025 року позивача має право на отримання середнього заробітку за 6 місяців, без зменшення такої суми, з урахуванням принципу співмірності.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року (справа № 489/6074/23) сформовано висновок про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року (справа № 440/6856/22).
Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Тому, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року, у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне також зменшити суму середнього заробітку позивачу за відповідний період.
Між тим, як розраховано судом першої інстанції, сума середнього заробітку позивача за період з 19 липня 2022 року по 17 травня 2025 року, в обрахунку за 6 місяців, склала 41538,00 грн (225,75 х 184).
Тому, з урахуванням вищевикладених висновків суду, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку позивач отримав право, за період з 19 липня 2022 року по 17 травня 2025 року, склала 8 843,44 грн. (225,75 х 184 х 21,29 %).
Враховуючи викладене, належна до виплати позивачу сума середнього заробітку є 56 761,43 грн (47 917,99 + 8 843,44), а тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції у цій частині.

Крім того, колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній справі є право позивача на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Між тим, згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Згідно ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення) та сума індексації грошових доходів громадян.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивач бажає отримати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 18 травня 2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 420/7424/24.
При цьому, колегія суддів зазначає, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 квітня 2021 року, у справі № 465/322/17, та від 16 листопада 2022 року, у справі № 674/22/17.
Крім того, у постанові від 05 березня 2020 року у справі № 140/1547/19, Верховний Суд дійшов висновку, що згідно з положеннями ст. 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
При цьому, право особи на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати набувається особою незалежно від обставин та підстав виплати доходу, право на отримання якого виникло у особи в минулому.
Тобто, факт виплати грошових коштів на виконання рішення суду не позбавляє позивача права на отримання спірної компенсації, так як відповідні нарахування сум грошового забезпечення, право на отримання яких позивачем підтверджено рішенням суду, мали здійснюватися щомісячно з виплатою позивачу грошового забезпечення.
В свою чергу, протиправне невиконання зазначеного обов`язку відповідачем тягне за собою негативні наслідки у вигляді додаткового обов`язку з виплати спірної компенсації.
Між тим, зважаючи на вищеописані обставини нарахування позивачу індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має про на отримання спірної компенсації, передбаченої ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції у цій частині не підлягає скасуванню чи зміні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року змінити, виклавши 2 та 3 абзаци резолютивної частини рішення у наступній редакції:
«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 25 жовтня 2019 року по 17 травня 2025 року. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 25 жовтня 2019 року по 17 травня 2025 року, розміром 56 761,43 грн.».
В іншій частині, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року залишити без змін.
Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	А.В. Крусян   О.А. Шевчук