ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 р.	Справа № 520/6479/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Ширант А.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/6479/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Харківського міжрегіональногоуправління Міністерства юстиції України   
про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Чугуївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач, Чугуївський ВДВС), в якому просив:
- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Чугуївського ВДВС Очеретного В.С. щодо відкриття виконавчого провадження ВП №80392946;
- визнати протиправною та скасувати постанову Чугуївського ВДВС про відкриття виконавчого провадження ВП №80392946 від 04.03.2026;
- стягнути з Чугуївського ВДВС за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 1331,20 грн.;
- стягнути з Чугуївського ВДВС за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати у виді витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн.
Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .
Позивач, не погодившись із ухвалою судді першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просить скасувати ухвалу судді Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки зміст зазначеної норми свідчить про протилежне тому висновку, якого дійшов суд.
Також вказав, що посилання суду першої інстанції на положення глави 25 Кодексу України про адміністративні правопорушення також є безпідставним, оскільки зазначена глава регулює виключно питання обов`язковості та порядку виконання постанов про накладення адміністративних стягнень, строки їх виконання та наслідки невиконання, і не містить норм, які визначають порядок судового оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби.
Згідно з ч. 1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Колегія суддів встановила такі обставини.
15.10.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 винесена постанова № R125815 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 КУпАП, якою на позивача накладено штраф у сумі 17000,00 грн.
04.03.2026 старшим державним виконавцем Чугуївського ВДВС Очеретним В.С. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №80392946 на підставі постанови № R125815 від 15.10.2025.
Позивач, вважаючи, що у державного виконавця не було законних підстав для відкриття виконавчого провадження у зв`язку з пропуском Чугуївським ВДВС строку звернення за примусовим виконанням постанови № R125815 від 15.10.2025, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суддя першої інстанції вважала, що правовідносини врегульовані Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), а розгляд справи про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення такою, що не підлягає виконанню здійснюється органом (посадовою особою), який прийняв постанову. Також суддя першої інстанції дійшла висновку, що розгляд справи про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення такою, що не підлягає виконанню здійснюється загальним місцевим судом, в порядку передбаченому Главою 25 КУпАП.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає.
Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються дій та рішень Чугуївського ВДВС щодо саме відкриття виконавчого провадження ВП №80392946 від 04.03.2026, а не питання визнання постанови про накладення адміністративного стягнення такою, що не підлягає виконанню, як помилково та безпідставно вважав суд першої інстанції.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 
1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 
1-1) судові накази; 
2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 
3) виконавчих написів нотаріусів; 
4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 
5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 
6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 
7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 
8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 
9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише судові рішення.
У цьому випадку на виконання до відповідача надійшов виконавчий документ - постанова ІНФОРМАЦІЯ_1 № R125815 від 15.10.2025. 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. У частині першій цієї статті зазначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Аналіз наведених норм права та фактичних обставин справи дає підстави для висновку про те, що питання оскарження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, виданими іншим органом (посадовою особою), у цьому випадку ІНФОРМАЦІЯ_2 , віднесений до підсудності відповідного адміністративного суду, а не місцевого загального суду як адміністративного.
Отже, висновки судді про непідсудність цієї справи Харківському адміністративному суду є безпідставними.
При цьому, як правильно зауважив апелянт, приписи глави 25 КУпАП жодним чином не регулюють спірні правовідносини.
Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 757/62025/17-ц про те, що справи (про накладення адміністративного стягнення) розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому КУпАП, яким передбачено порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення. Проте цим Кодексом не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання. Оскільки у справі, що розглядалась, позивач оскаржував дії державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленим в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що розгляд такої скарги віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, дійшов помилкових висновків та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року по справі № 520/6479/26 скасувати.
Справу № 520/6479/26 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін