РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/10731/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 	
 	про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області щодо незарахування до пільгового стажу роботи за Списком №1 періоду роботи з 01.03.2005 по 28.02.2006, за Списком №2 періоду роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005 в АТ «Київметробуд», за Списком №1 періоду роботи з 10.06.2015 по 31.12.2015, з 15.07.2017 по 10.04.2020 в ТОВ «Будмонтажсервіс І» виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України;
зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області провести перерахунок ОСОБА_1 пільгового стажу роботи за Списком №1 періоду роботи з 01.03.2005 по 28.02.2006, за Списком №2 періоду роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005 в АТ «Київметробуд», за Списком №1 періоду роботи з 10.06.2015 по 31.12.2015, з 15.07.2017 по 10.04.2020 в ТОВ «Будмонтажсервіс І», який враховується для призначення пенсії, за наслідком якого здійснити виплату пенсії, починаючи з 21.04.2025.
Позивач в обґрунтування позову зазначає, що 21.04.2025 він звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак рішенням від 30.04.2025 №241670060239 йому було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи за Списком №1. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно не зарахував до його страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 30.11.2000 через відсутність відомостей у Реєстрі застрахованих осіб, а також період отримання допомоги по безробіттю з 25.03.1998 по 30.04.1998, посилаючись на неможливість ідентифікації відбитка печатки у трудовій книжці. Крім того, відповідачем не зараховано до пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005, з 01.03.2005 по 28.02.2006, з 10.06.2015 по 31.12.2015 та з 15.07.2017 по 10.04.2020 з мотивів відсутності наказів про проведення атестації робочих місць та переліків до них. Позивач вважає, що відповідач безпідставно не зарахував зазначені періоди до страхового та пільгового стажу, що призвело до неправомірної відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, чим порушено його право на належне пенсійне забезпечення. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки за результатами розгляду поданих документів позивач не набув необхідного пільгового стажу роботи за Списком №1, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказав, що до страхового стажу позивача не було зараховано період роботи з 01.07.2000 по 30.11.2000 у зв`язку з відсутністю індивідуальних відомостей про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також період отримання допомоги по безробіттю з 25.03.1998 по 30.04.1998 через неможливість ідентифікації відбитка печатки, якою засвідчено відповідний запис у трудовій книжці. Крім того, зазначив, що до пільгового стажу за Списком №1 не зараховано періоди роботи позивача з 20.12.2004 по 28.02.2005, з 01.03.2005 по 28.02.2006, з 10.06.2015 по 31.12.2015 та з 15.07.2017 по 10.04.2020, оскільки за результатами перевірки встановлено відсутність наказів про проведення атестації робочих місць та переліків до них, що, на думку відповідача, унеможливлює зарахування зазначених періодів до пільгового стажу. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. 
Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 21.04.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За результатами розгляду поданої заяви та доданих до неї документів відповідачем прийнято рішення від 30.04.2025 №241670060239 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зі змісту вказаного рішення судом встановлено, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії вік позивача становив 51 рік 11 місяців 20 днів, страховий стаж — 31 рік 11 місяців 06 днів, пільговий стаж за Списком №1 — 4 роки 07 місяців 05 днів.
Водночас, за результатами розгляду документів, поданих позивачем для призначення пенсії, відповідачем не зараховано до страхового стажу окремі періоди роботи та період отримання допомоги по безробіттю. Зокрема, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.07.2000 по 30.11.2000 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 30.04.1993 з підстав відсутності індивідуальних відомостей про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також відповідачем не зараховано до страхового стажу період отримання позивачем допомоги по безробіттю в центрі зайнятості з 25.03.1998 по 30.04.1998 згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 30.04.1993, оскільки, на думку відповідача, відбиток печатки, якою завірено відповідний запис, не ідентифікується, а текст печатки є непридатним для сприйняття змісту.
Крім того, судом встановлено, що до пільгового стажу позивача відповідачем не зараховано періоди роботи з 10.06.2015 по 31.12.2015 та з 15.07.2017 по 10.04.2020 згідно з довідкою від 16.06.2021 №16/06-01, виданою ТОВ «Будмонтажсервіс І», та актом перевірки від 16.11.2023 №2400-1102-1/4415, з підстав відсутності наказів про атестацію робочих місць та переліків до них.
Також до пільгового стажу відповідачем не зараховано періоди роботи позивача з 20.12.2004 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 28.02.2006 згідно з довідкою від 15.08.2023 №085, виданою АТ «Київметробуд», оскільки, як зазначено відповідачем у рішенні про відмову, відсутні накази про атестацію робочих місць та переліки до них.
Таким чином, підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідач зазначив відсутність необхідного пільгового стажу роботи за Списком №1, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач не погодився із рішенням відповідача від 30.04.2025 №241670060239 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, вважає його протиправним, необґрунтованим та таким, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості. 
Реалізація зазначеного конституційного права здійснюється у порядку та на умовах, визначених законами України, а тому будь-яке обмеження права особи на пенсійне забезпечення повинно бути законним, обґрунтованим, пропорційним та відповідати принципу верховенства права.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», Порядком застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 (далі – Порядок №383), Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442 (далі – Порядок №442), а також Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 №41.
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції від 02.03.2015 №213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менш 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
При цьому, даною нормою передбачено, що працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи. 
Закон України від 02.03.2015 №213-VIII набув чинності з 01.04.2015.
Згідно з п. 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення». У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів «в» - «е» та «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Отже, і після набуття чинності нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» правила призначення пенсій за Списком №2 регламентувались пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності нормами Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII (11.10.2017), яким текст Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною 1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Разом з цим, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII у новій редакції був викладений п. 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Так, працівникам, які не мають повного спеціального стажу роботи за Списком №1, однак мають не менше половини такого стажу, за наявності необхідного страхового стажу пенсія призначається зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема чоловікам — на один рік за кожний повний рік роботи із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці.
Отже, для вирішення питання про призначення пенсії на пільгових умовах вирішальне значення має не лише встановлення факту роботи особи на відповідних роботах, а й правильне визначення тривалості спеціального стажу, який формується із урахуванням положень законодавства, чинного у відповідні періоди трудової діяльності.
Відповідно до пункту 3 Порядку застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за № 1451/11731, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період виконання особою відповідної роботи.
До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за відповідними професіями незалежно від дати включення таких посад чи професій до Списків, за умови документального підтвердження відповідних умов праці.
При цьому законодавець розмежував порядок підтвердження пільгового стажу залежно від часу виконання роботи.
Так, за періоди роботи до 21 серпня 1992 року підтвердження права на зарахування спеціального стажу здійснюється документами про характер виконуваної роботи.
За періоди роботи після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442 право на зарахування відповідного стажу підтверджується результатами атестації робочих місць за умовами праці.
Таким чином, після 21 серпня 1992 року проведення атестації робочих місць стало одним із елементів підтвердження права працівників на пільгове пенсійне забезпечення.
Порядок проведення атестації робочих місць визначений постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442.
Відповідно до пункту 4 Порядку №442 атестація робочих місць проводиться у строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на п`ять років.
Метою проведення атестації, як передбачено Порядком №442 та Методичними рекомендаціями №41, є регулювання відносин між роботодавцем та працівниками щодо реалізації права останніх на здорові й безпечні умови праці, пільги, компенсації, а також пільгове пенсійне забезпечення.
Отже, атестація робочих місць не є самостійною підставою виникнення права на пільгову пенсію, а виступає способом офіційного підтвердження того, що конкретне робоче місце відповідає умовам праці, визначеним законодавством як особливо шкідливі або особливо важкі.
Пунктом 4 Порядку №442 та підпунктом 1.5 Методичних рекомендацій №41 встановлено, що відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається виключно на керівника підприємства, установи чи організації.
Саме роботодавець організовує проведення атестації, створює атестаційну комісію, забезпечує проведення необхідних досліджень умов праці, затверджує результати атестації та видає відповідний наказ.
Працівник не є учасником процедури проведення атестації, не наділений жодними організаційно-розпорядчими повноваженнями щодо її проведення, не може впливати на строки її проведення, склад атестаційної комісії, оформлення її результатів або видання наказів роботодавця.
Таким чином, законодавство прямо покладає обов`язок щодо проведення атестації виключно на роботодавця, тоді як працівник є лише особою, право якої підтверджується результатами такої атестації.
З аналізу наведених норм убачається, що законодавець не ставить право працівника на пенсію за віком на пільгових умовах у залежність від належного виконання роботодавцем своїх обов`язків щодо проведення атестації робочих місць. Навпаки, нормативне регулювання спрямоване на забезпечення реалізації права працівника на соціальний захист, а не на покладення на нього негативних наслідків неналежної організації роботодавцем виробничого процесу чи кадрової документації.
Правове значення атестації робочих місць при вирішенні питання про зарахування періодів роботи до пільгового стажу неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, які сформували усталену правову позицію щодо неприпустимості покладення на працівника негативних наслідків неналежного виконання роботодавцем обов`язку щодо проведення атестації робочих місць.
Так, відповідно до пунктів 4.2–4.5 Порядку №383 результати атестації робочих місць застосовуються при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, протягом п`яти років після затвердження її результатів за умови, що протягом цього часу на підприємстві не відбулося докорінної зміни умов і характеру праці.
У разі підтвердження права працівника за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року, до пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідному підприємстві у виробництвах, роботах, професіях і посадах, передбачених Списками, тобто як період роботи, що передував виданню наказу про результати атестації, так і наступні п`ять років після її проведення, якщо не відбулося істотної зміни умов праці.
Отже, системний аналіз положень Порядку №383 свідчить, що законодавець пов`язує виникнення права на зарахування спеціального стажу насамперед із фактом виконання роботи в умовах, передбачених Списками №1 або №2, тоді як атестація робочих місць є способом офіційного підтвердження відповідних умов праці, а не самостійною підставою виникнення чи припинення права на пенсійне забезпечення.
При цьому Порядком №442 та Методичними рекомендаціями №41 чітко визначено, що відповідальність за організацію, своєчасність і якість проведення атестації робочих місць покладається виключно на керівника підприємства, установи чи організації.
Таким чином, саме роботодавець, а не працівник, є суб`єктом виконання обов`язку щодо проведення атестації, оформлення її результатів, видання відповідних наказів та забезпечення їх належного зберігання.
Працівник, який виконує роботи зі шкідливими чи особливо шкідливими умовами праці, не має жодних юридичних повноважень впливати на проведення атестації, не бере участі у прийнятті відповідних управлінських рішень, не здійснює оформлення результатів атестації та не може відповідати за відсутність відповідних наказів або їх неналежне оформлення.
Саме тому неналежне виконання роботодавцем покладених на нього законодавством обов`язків щодо проведення атестації робочих місць саме по собі не може бути підставою для обмеження конституційного права працівника на соціальний захист та позбавлення його права на зарахування відповідного періоду роботи до пільгового стажу.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 квітня 2020 року у справі №132/2133/17, відповідно до якої працівник не наділений жодними повноваженнями щодо забезпечення проведення атестації робочих місць, а тому не може нести негативні наслідки у разі її непроведення або несвоєчасного проведення роботодавцем.
Аналогічний правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства чи уповноваженим ним органом не може бути підставою для відмови працівникові у зарахуванні відповідних періодів роботи до спеціального стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відповідальність за непроведення атестації покладається виключно на роботодавця, тоді як контроль за додержанням законодавства щодо проведення атестації здійснюють відповідні державні контролюючі органи.
Працівник не може бути позбавлений гарантованого державою права на пенсійне забезпечення через порушення, допущені роботодавцем або контролюючими органами під час виконання покладених на них законом обов`язків.
Вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду сформульований щодо застосування Списку №2, однак його правова природа є універсальною та однаковою мірою поширюється на правовідносини щодо призначення пенсії за Списком №1, оскільки як Порядок №383, так і Порядок №442 встановлюють єдиний механізм проведення атестації робочих місць та однакові правові наслідки її проведення незалежно від того, за яким саме Списком особа претендує на призначення пенсії.
Відповідно до статті 6 КАС України при вирішенні справ суд застосовує принцип верховенства права. А згідно з частиною п`ятою статті 242 цього Кодексу при виборі та застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Як убачається з матеріалів справи, підставою для незарахування до пільгового стажу позивача періодів роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 28.02.2006 в АТ «Київметробуд», а також періодів роботи з 10.06.2015 по 31.12.2015 та з 15.07.2017 по 10.04.2020 у ТОВ «Будмонтажсервіс І» стало посилання відповідача на відсутність наказів про проведення атестації робочих місць та переліків робочих місць, за результатами яких підтверджується право працівників на пільгове пенсійне забезпечення.
Такий підхід суперечить принципу верховенства права, правової визначеності, належного урядування, а також усталеній практиці Верховного Суду та призводить до необґрунтованого обмеження гарантованого статтею 46 Конституції України права особи на пенсійне забезпечення.
Судом встановлено, що зазначені періоди роботи підтверджуються належними та допустимими доказами, а саме записами трудової книжки позивача, уточнюючими довідками підприємств, а також актом перевірки, проведеної органами Пенсійного фонду України, достовірність яких відповідачем не спростована.
При цьому відповідач не ставить під сумнів сам факт роботи позивача у зазначені періоди на відповідних підприємствах, не заперечує зайняття ним відповідних посад, а також не доводить, що виконувана позивачем робота не належала до робіт, передбачених Списками №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не надано жодного доказу того, що атестація робочих місць на відповідних підприємствах взагалі не проводилася або що умови праці позивача не відповідали роботам, передбаченим Списками №1 чи №2.
Більше того, відповідач не вжив жодних заходів для витребування необхідних документів у роботодавців або їх правонаступників, не встановив причин відсутності наказів про проведення атестації, не перевірив можливість отримання відповідних документів з архівних установ та не здійснив усіх необхідних дій для всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи.
Такий підхід свідчить про невиконання відповідачем покладеного на нього законом обов`язку щодо належного розгляду заяви про призначення пенсії та прийняття обґрунтованого рішення.
За наведених обставин суд вважає, що відсутність наказів про проведення атестації робочих місць або переліків робочих місць не може бути достатньою правовою підставою для неврахування до пільгового стажу періодів роботи позивача з 20.12.2004 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 28.02.2006 в АТ «Київметробуд», а також з 10.06.2015 по 31.12.2015 та з 15.07.2017 по 10.04.2020 у ТОВ «Будмонтажсервіс І».
Отже, суд дійшов висновку, що зазначені періоди роботи підлягають зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списками №1 та №2, оскільки вони підтверджені належними доказами, а відповідачем не доведено існування передбачених законом підстав для їх неврахування при визначенні права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах.
Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, суд також враховує правові наслідки зарахування спірних періодів роботи до спеціального стажу.
Як убачається з оскаржуваного рішення, відповідач визначив пільговий стаж позивача за Списком №1 тривалістю 4 роки 07 місяців 05 днів.
Водночас судом встановлено, що у разі зарахування до пільгового стажу спірних періодів роботи з 01.03.2005 по 28.02.2006 в АТ «Київметробуд», а також з 10.06.2015 по 31.12.2015 та з 15.07.2017 по 10.04.2020 у ТОВ «Будмонтажсервіс І» тривалість спеціального стажу позивача істотно збільшується та перевищує половину спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За змістом абзацу другого пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працівникам, які не мають повного стажу роботи із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, однак мають не менше половини такого стажу, за наявності необхідного страхового стажу пенсія за віком на пільгових умовах призначається із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 зазначеного Закону, зокрема чоловікам — на один рік за кожний повний рік роботи за Списком №1.
Отже, законодавець пов`язує виникнення права на зменшення пенсійного віку не з наявністю повного спеціального стажу, а з наявністю не менше половини такого стажу, за умови достатності загального страхового стажу.
Як встановлено судом, страховий стаж позивача, визначений пенсійним органом, становить 31 рік 11 місяців 06 днів, тобто відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії стало неврахування відповідачем спірних періодів роботи до спеціального стажу.
Разом із тим, як встановлено судом, таке неврахування здійснено з порушенням вимог законодавства та без достатніх правових підстав.
Після зарахування спірних періодів роботи до пільгового стажу позивач набуває право на зменшення пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Судом встановлено, що на день звернення із заявою про призначення пенсії 21.04.2025 вік позивача становив 51 рік 11 місяців 20 днів.
З огляду на кількість повних років спеціального стажу, яка підлягає зарахуванню після включення спірних періодів роботи, пенсійний вік позивача підлягає відповідному зменшенню, а тому станом на день звернення до органу Пенсійного фонду України він мав право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Суд також вважає за необхідне надати правову оцінку доводам відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.07.2000 по 30.11.2000 та періоду отримання допомоги по безробіттю з 25.03.1998 по 30.04.1998.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для неврахування періоду роботи з 01.07.2000 по 30.11.2000 стало те, що у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні індивідуальні відомості про застраховану особу за вказаний період.
Разом із тим суд зазначає, що такий висновок відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку визначається на підставі документів, передбачених законодавством, що діяло до набрання чинності зазначеним Законом.
При цьому відсутність інформації у Реєстрі застрахованих осіб сама по собі не свідчить про відсутність факту роботи особи та не є безумовною підставою для неврахування відповідного періоду трудової діяльності.
Суд звертає увагу, що відповідальність за подання відомостей до органів Пенсійного фонду України, своєчасність сплати страхових внесків та достовірність персоніфікованого обліку покладається на роботодавця, а не на працівника.
Працівник не має юридичної можливості впливати на виконання роботодавцем зазначених обов`язків, не здійснює подання відповідної звітності та не несе відповідальності за її неподання або неналежне оформлення.
Верховний Суд у своїх численних рішеннях неодноразово зазначав, що недоліки у веденні персоніфікованого обліку, неподання роботодавцем звітності чи несплата страхових внесків не можуть бути підставою для обмеження права особи на пенсійне забезпечення, якщо факт виконання роботи підтверджується належними доказами.
Аналогічного висновку суд доходить і щодо незарахування відповідачем періоду перебування позивача на обліку в центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю з 25.03.1998 по 30.04.1998.
Як убачається зі змісту рішення про відмову, єдиною підставою для неврахування зазначеного періоду стало те, що відбиток печатки, якою посвідчено відповідний запис у трудовій книжці, на думку відповідача, не піддається ідентифікації.
Разом із тим відповідачем не встановлено, що сам запис є недостовірним, внесений неуповноваженою особою, містить ознаки підроблення чи не відповідає фактичним обставинам.
Сам по собі недостатньо чіткий відбиток печатки не спростовує достовірності внесеного запису та не свідчить про відсутність самого юридичного факту перебування особи на обліку в державній службі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю.
Більше того, відповідач не здійснив жодних дій щодо перевірки відповідного запису, не звернувся до органів державної служби зайнятості, не витребував архівні документи та не використав надані йому законом повноваження для всебічного і повного з`ясування фактичних обставин справи.
Така поведінка суб`єкта владних повноважень свідчить про формальний підхід до розгляду заяви позивача та не відповідає принципам належного урядування, добросовісності та розсудливості, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд наголошує, що при здійсненні публічно-владних управлінських функцій орган Пенсійного фонду України повинен не лише констатувати відсутність окремих документів чи наявність формальних недоліків, а й вживати всіх передбачених законом заходів для встановлення дійсних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про призначення пенсії.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 01.07.2000 по 30.11.2000, пославшись виключно на відсутність відомостей у Реєстрі застрахованих осіб, а також неправомірно відмовив у зарахуванні періоду отримання допомоги по безробіттю з 25.03.1998 по 30.04.1998 лише з мотивів неможливості ідентифікації відбитка печатки у трудовій книжці, оскільки такі обставини не спростовують факту трудової діяльності та перебування позивача на обліку в державній службі зайнятості, а тому не можуть бути достатньою правовою підставою для обмеження його права на належне пенсійне забезпечення.
За сукупністю наведених обставин суд доходить переконання, що відповідачем неправильно визначено як страховий, так і спеціальний стаж позивача, що, своєю чергою, призвело до помилкового висновку про відсутність у нього права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Такий висновок не відповідає вимогам законодавства, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та підлягає усуненню шляхом задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, прямо передбачених законом.
Оскільки судом встановлено, що на день звернення із заявою про призначення пенсії позивач відповідав передбаченим законом умовам для її призначення, пенсія підлягає призначенню саме з 21.04.2025 — дати звернення до органу Пенсійного фонду України із відповідною заявою.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.08.2020 у справі №340/2074/19, відповідно до якої застосований судом спосіб захисту має бути ефективним та таким, що забезпечує реальне поновлення порушеного права особи, а не створює необхідність для її повторного звернення до суду.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на встановлені обставини справи, досліджені докази, наведені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, суд доходить висновку, що рішення відповідача від 30.04.2025 №241670060239 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є протиправним та підлягає скасуванню, а порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу періоди роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 28.02.2006 в АТ «Київметробуд», а також з 10.06.2015 по 31.12.2015 і з 15.07.2017 по 10.04.2020 у ТОВ «Будмонтажсервіс І», здійснити перерахунок пільгового стажу та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за її призначенням, а саме з 21.04.2025.
У справі, що розглядається, суд також враховує принцип належного урядування (good governance), який є складовою принципу верховенства права та неодноразово застосовувався Європейським судом з прав людини.
Так, у рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що державні органи повинні діяти послідовно, своєчасно та в належний спосіб, особливо тоді, коли вирішуються питання, пов`язані із реалізацією майнових та соціальних прав громадян. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися саме на державу, а не на особу, права якої підлягають захисту.
Аналогічний підхід викладений Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Moskal v. Poland», у якому наголошено, що принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти особливо ретельно під час вирішення питань соціального забезпечення, а недоліки діяльності органів державної влади не можуть усуватися за рахунок особи.
Зазначені правові позиції Європейського суду з прав людини повною мірою підлягають застосуванню і до спірних правовідносин.
З урахуванням установлених судом фактичних обставин, досліджених доказів, наведених норм матеріального та процесуального права, а також правових висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду і практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до переконання, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання зарахувати спірні періоди роботи до страхового та спеціального стажу, здійснити відповідний перерахунок стажу та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах із дня звернення за її призначенням.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області щодо незарахування ОСОБА_1 до пільгового стажу роботи за Списком №1 періоду роботи з 01.03.2005 по 28.02.2006, за Списком №2 періоду роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005 в АТ «Київметробуд», за Списком №1 періоду роботи з 10.06.2015 по 31.12.2015, з 15.07.2017 по 10.04.2020 в ТОВ «Будмонтажсервіс І».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, зарахувавши до пільгового стажу роботи за Списком №1 період роботи з 01.03.2005 по 28.02.2006, за Списком №2 період роботи з 20.12.2004 по 28.02.2005 в АТ «Київметробуд», за Списком №1 період роботи з 10.06.2015 по 31.12.2015, з 15.07.2017 по 10.04.2020 в ТОВ «Будмонтажсервіс І», та здійснити виплату пенсії, починаючи з 21.04.2025.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 03 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) 

Суддя       Н.О. Дорошенко