ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 10 червня 2026 року 	Справа № 903/172/26	

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участю секретаря судового засідання Ведмедюка М.П., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу 
за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі 
позивача-1: Волинської обласної ради, м.Луцьк
позивача-2: Волинської обласної державної (військової) адміністрації, м.Луцьк
позивача-3: Західного офісу Держаудитслужби, м.Львів
до відповідача-1: Комунального підприємства “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради, м.Луцьк
до відповідача– 2: Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут”, м.Луцьк
про визнання недійсними додаткових угод, стягнення 1 811 084,64 грн,
за участю представників:
від позивача-1: н/з,
від позивача-2: н/з,
від позивача-3: н/з,
від відповідача-1: н/з,
від відповідача-2: Мірчук В. В. (в порядку самопредставництва),
в судовому засіданні взяв участь Гудков М. В. - прокурор відділу Волинської обласної прокуратури (службове посвідчення №071757 від 01.03.2023),

встановив:

24.02.2026 документ сформовано в системі “Електронний суд”, а 25.02.2026 зареєстровано в Господарському суду Волинської області позовну заяву заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної ради, Волинської обласної державної (військової) адміністрації, Західного офісу Держаудитслужби до Комунального підприємства “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” про визнання недійсними додаткової угоди № 1 від 22.01.2024, додаткової угоди №3 від 12.07.2024 до договору про постачання електричної енергії споживачу №ВЕЗ 23-24/157 від 27.12.2023, укладеного між Комунальним підприємством “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (процедура закупівлі: UA-2023-12-07-019471-a); стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” на користь Волинської обласної ради в дохід обласного бюджету Волинської області 1 811 084,64 гривень. 
Ухвалою суду від 02.03.2026 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 01.04.2026; постановлено відповідачам до 16.03.2026 подати суду відзив на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України; позивачам, прокурору до 30.03.2026 подати суду відповідь на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України.
12.03.2026 від позивача-3 - Західного офісу Держаудитслужби надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач-3 просить розгляд справи проводити без участі представника, посилається на те, що Західний офіс Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області, як орган державного фінансового контролю може виступати стороною у судових справах лише за результатами проведених заходів державного фінансового контролю. Оскільки Західним офісом Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області заходи державного фінансового контролю у підконтрольній установі Комунальному підприємстві “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради по процедурі закупівлі UA-2023-12-07-019471-а не проводилися, порушення не виявлялися, вимога про усунення виявлених порушень законодавства підконтрольній установі не направлялася, отже в Управління відсутні правові підстави для звернення з позовною заявою до Комунального підприємства “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради та відсутні будь-які пояснення, що стосуються суті спору у справі № 903/172/26. 
Крім цього, позивач-3 зазначає, що ТзОВ "Волиньелектрозбут" не є підконтрольною установою для Управління, а тому позивач-3 не має права проводити заходи державного фінансового контролю у не підконтрольних установах та звертатися до не підконтрольних установ з позовом.
16.03.2026 від відповідача– 2 Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить позов залишити без розгляду.
16.03.2026 документ сформовано в системі “Електронний суд”, а 17.03.2026 зареєстровано в Господарському суді Волинської області відзив відповідача-1 Комунального підприємства “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради, в якому відповідач-1 посилається на необґрунтованість позовних вимог і просить у задоволенні позову відмовити.
27.03.2026 від заступника керівника Луцької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзиви відповідачів, у якій заступник керівника Луцької окружної прокуратури просить позов задовольнити.
30.03.2026 від заступника керівника Луцької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-1 КП “Волинська обласна клінічна лікарня”, в якій заступник керівника Луцької окружної прокуратури посилається на те, що відповідачем-1 не спростовано доводи прокурора про те, що оспорювані додаткові угоди укладені з порушенням вимог Закону України “Про публічні закупівлі” та Особливостей, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та підтверджені належними доказами. 
30.03.2026 від заступника керівника Луцької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій заступник керівника Луцької окружної прокуратури просить відхилити заперечення відповідача-2 - ТзОВ “Волиньелектрозбут” на позовну заяву, викладені у відзиві, з підстав їх необґрунтованості.
31.03.2026 від Волинської обласної державної (військової) адміністрації надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, позивач-2 зазначає, що позовні вимоги заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області підтримує у повному обсязі, із доводами, викладеними у позовній заяві погоджується, просить позов задовольнити.
В судовому засіданні 01.04.2026 представник відповідача-2 підтримав клопотання про залишення позову без розгляду та просив його задовольнити, а також просив відкласти підготовче засідання для підготовки заперечень на відповідь на відзив прокурора.
В судовому засіданні 01.04.2026 було заслухано думку прокурора щодо клопотання відповідача– 2 Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут”, викладеного у відзиві на позов, про залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 01.04.2026 відкладено підготовче засідання та розгляд клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду на 29.04.2026; встановлено відповідачу-2 строк до 27.04.2026 для подачі заперечень на відповідь на відзив прокурора.
Ухвала суду від 01.04.2026 направлена сторонам 03.04.2026 до їх електронних кабінетів.
17.04.2026 відповідач-2 через систему “Електронний суд” подав заперечення на відповідь на відзив, в якому заперечує доводи прокурора, викладені у відповіді на відзив, та вказує, що наявні підстави для залишення позову без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.226 ГПК України, оскільки позовну заяву подано особою, яка не має права її підписувати.
27.04.2026 прокурор через систему “Електронний суд” подав пояснення, в яких заперечує доводи відповідача-2, викладені у запереченнях на відповідь на відзив, вважає їх необґрунтованими та такими, що не спростовують обставин, викладених у позовній заяві.
Ухвалою суду від 29.04.2026 постановлено відмовити у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду; закрити підготовче провадження; призначити справу до судового розгляду на 27.05.2026.
26.05.2026 відповідач-2 через систему «Електронний суд» подав заяву про зупинення провадження у справі № 903/172/26 до набрання законної сили судовим рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою ТОВ «Укр Газ Ресурс» щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII зi змінами.
В судовому засіданні 27.05.2026 представник відповідача-2 заявив усне клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження; прокурор заперечував проти задоволення клопотань відповідача-2.
Щодо усного клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.
Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.
Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.
Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.
Таким чином, зупинення провадження у справі процесуальний закон пов`язує із неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи.
При цьому пов`язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.
Поряд із цим суд враховує, що саме по собі відкриття Конституційним Судом України конституційного провадження щодо перевірки конституційності окремої норми закону не свідчить про об`єктивну неможливість розгляду цієї господарської справи.
У межах справи № 903/172/26 суд має самостійно встановити обставини укладення спірних додаткових угод, зміст умов договору про закупівлю, наявність або відсутність документального підтвердження коливання ціни електричної енергії на ринку, розмір збільшення ціни за одиницю товару, а також правові наслідки такого збільшення. Вказані обставини входять до предмета доказування у цій справі та можуть бути встановлені господарським судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Розгляд Конституційним Судом України справи №3-78/2026 (178/26) не передбачає встановлення фактичних обставин, які мають преюдиційне значення для справи № 903/172/26, зокрема не стосується факту укладення між сторонами спірних додаткових угод, їх змісту, розміру зміни ціни, належності поданих відповідачами доказів чи правильності здійсненого прокурором розрахунку заявленої до стягнення суми.
Отже, наведені відповідачем-2 обставини свідчать не про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, а фактично про очікування можливого формування Конституційним Судом України правової позиції щодо конституційності положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Таке очікування саме по собі не є підставою для зупинення провадження у справі у розумінні пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, на час розгляду справи положення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" є чинними, не визнані неконституційними та підлягають застосуванню судом при вирішенні спору. Суд не вправі відмовитися від застосування чинної норми закону лише з підстав відкриття конституційного провадження щодо її перевірки.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем-2 не доведено наявності передбачених пунктом 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України підстав для зупинення провадження у справі № 903/172/26, а тому клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.
Щодо усного клопотання відповідача-2 про повернення на стадію підготовчого провадження.
Главою 6 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України «Розгляд справи по суті» не врегульовано питання повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.
У пункті 30 постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №902/271/18 сформульовано такий правовий висновок: "Також Верховний Суд звертається до власної практики, зокрема, постанови від 02 жовтня 2019 року у справі №916/2421/18, у якій Верховний Суд погодився з судами першої та апеляційної інстанцій у питанні можливості повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття у випадку, якщо судом встановлено замовчування відповідачем важливого питання, яке мало б бути вирішено саме на стадії підготовчого провадження. На думку Верховного Суду, стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя. На важливість дотримання строку на подання доказів звертав свою увагу Верховний Суд й раніше у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 03 квітня 2019 року №913/317/18".
У пункті 4.12 постанови від 16 лютого 2021 року у справі №922/2115/19 Верховний Суд зазначив: "Суд апеляційної інстанції, посилаючись на частину 3 статті 269 ГПК України, відмовив у прийнятті додаткових доказів, наданих позивачем, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції, залишивши при цьому поза увагою, що ТОВ "Азотфострейд" звертався до суду першої інстанції з відповідними клопотаннями про повернення до стадії підготовчого провадження для подання доказів у зв`язку із обставинами, зазначеними відповідачем у відзиві. Отже висновок суду апеляційної інстанції про неприйняття наданих позивачем доказів на підставі зазначеної норми є передчасним".
З урахуванням наведених правових висновків, Верховний Суд в ухвалі від 22 червня 2021 року у справі №923/525/20 також зазначив про те, що місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість повернення до розгляду справи на стадію підготовчого провадження після його закриття, виходячи з фактів неотримання відповідачем копій ухвали від 09 червня 2020 року про відкриття провадження у справі, ухвали від 15 липня 2020 року про відкладення розгляду справи, ухвали від 11 серпня 2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, які (ухвали) повернулися до господарського суду, що підтверджується наявними у справі доказами. При цьому господарськими судами було враховано клопотання відповідача про відновлення підготовчого провадження, яке (клопотання) обґрунтовується тим, що про судову справу відповідач дізнався тоді, коли підготовче провадження вже було закрито, що позбавило його можливості надати відзив на позовну заяву та скористатися іншими правами, наданими сторонам на стадії підготовчого провадження.
Отже, відповідно до практики Верховного Суду, яку суд враховує на підставі частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.
Водночас, такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.
Причиною заявлення відповідачем-2 клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження є саме розгляд клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.195 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі, клопотання відповідача про повернення на стадію підготовчого провадження до задоволення не підлягає.
В судовому засіданні 27.05.2026 оголошено перерву до 10.06.2026.
Ухвалою суду від 27.05.2026 повідомлено позивача про оголошення перерви до 13.05.2026.
В судовому засіданні 13.05.2026 оголошено перерву до 27.05.2026.
Ухвалою суду від 14.05.2026 повідомлено позивачів та відповідача-1 про оголошення перерви до 10.06.2026.
Ухвалу суду від 27.05.2026 надіслано учасникам справи до їх електронних кабінетів 28.05.2026.
В судове засідання 10.06.2026 представники позивачів та відповідача-1 не з`явилися.
Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Неявка в судове засідання представників позивачів не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки позивачі належним чином повідомлені про судовий розгляд, а тому на підставі статті 202 Господарського процесуального кодексу України справу було розглянуто за їх відсутності.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-2, суд встановив, що за результатами здійснення процедури закупівлі № UA-2023-12-07-019471-a з предметом: «Електрична енергія» між Комунальним підприємством «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради (замовник) та ТзОВ «Волиньелектрозбут» 27.12.2023 було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №ВЕЗ23-24/157 (надалі – договір). 
Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник передає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Кількість (обсяг) електричної енергії, яка постачається за цим договором визначено у додатку № 1 та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи (п. 1.5 договору).
Початком постачання електричної енергії споживачу є 01.01.2024. Постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена додатком 2 до цього договору (п.п. 2.1., 2.3. договору).
Відповідно до п.4.1. договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за ціною, визначеною у додатку № 2 до цього договору. 
Згідно з додатком № 2 до договору ціна електричної енергії як товару (кВт/ год) становить 4,8449 грн/кВт*год без ПДВ, а ціна електричної енергії (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) – 6,396 грн/кВт*год. 
Відповідно до п.4.4. договору зміна умов договору в частині збільшення його ціни у випадках, визначених законодавством про публічні закупівлі, здійснюється шляхом укладення додаткової угоди про внесення змін до договору. 
Пунктом 4.5 договору передбачено, що ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках, передбачених Особливостями здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.20222 №1178 (далі – Особливості №1178), зокрема: 
- збільшення ціни за одиницю товару в разі коливання ціни такого товару на ринках електроенергії, що відбулося з моменту укладення цього договору або останнього внесення змін до договору в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринках електроенергії (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринках електроенергії) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в цьому договорі на момент його укладення (визначена в п.1.3 договору) – п.4.5.2;
- зміни встановлених згідно із законодавством регульованих цін (тарифів) і нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку «на добу наперед», що застосовуються в договорі - п.4.5.3. 
Пунктом 1 додатку № 3 до договору передбачено, що сторони вносять до договору зміни у разі зміни регульованих цін (тарифів) з моменту набрання чинності нормативно-правовим актом, яким встановлено (змінено) регульовану ціну (тариф) та відповідно ціна за одиницю товару змінюється, але не раніше дати укладення цього договору. Постачальник письмово звертається до споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Підтвердженням необхідності внесення таких змін є чинні (введені в дію в порядку, встановленому законодавством) нормативно-правові акти уповноважених на це органів (суб`єктів правотворчості) щодо встановлення (зміни) регульованого тарифу на передачу електричної енергії.
Пунктом 12.1 договору сторони визначили, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та укладається на строк до 31.12.2024, а в частині розрахунків цей договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами. 
Отже, на час укладання договору сторонами було погоджено всі істотні умови договору, а саме: предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Закону України “Про публічні закупівлі” та Особливостей № 1178.
У подальшому між Комунальним підприємством «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” до договору № ВЕЗ24-24/157 від 27.12.2023 було укладено ряд додаткових угод, а саме:
- додатковою угодою № 1 від 22.01.2024 ціну за одиницю електроенергії (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) з 01.01.2024 збільшено з 6,396 грн/кВт/год до 6,448164 грн/кВт/год (на 0,82 % у порівнянні з ціною, визначеною згідно договору) шляхом збільшення величини тарифу на послуги з передачі електроенергії (із 0,4851 грн до 0,52857 грн за 1 кВт/год без ПДВ, згідно постанови НКРЕКП від 99.12.2023 №2322) при цьому ціну електричної енергії як товару (без ПДВ) не збільшено; 
- додатковою угодою № 2 від 24.01.2024 внесено зміни у п.5.1 договору щодо загальної суми договору; 
- додатковою угодою № 3 від 12.07.2024 ціну за одиницю електроенергії (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) з 01.07.2024 збільшено з 6,448164 грн/кВт/год до 8,292908 грн/ кВт/год (на 29,65 % у порівнянні з ціною, визначеною згідно договору), при цьому ціну електричної енергії як товару (без ПДВ) з 01.07.2024 збільшено з 4,8449 грн/кВт/год до 6,382187 грн/ кВт/год; 
- додатковою угодою №4 від 25.10.2024 внесено зміни до договору в частині зміни загальної ціни (суми) договору, а саме в. п.1.3 договору, який викладено в новій редакції.
У справі заявлено вимогу визнати недійсними додаткові угоди №1 від 22.01.2024 та № 3 від 12.07.2024 до договору №ВЕЗ 23-24/157 від 27.12.2023 про постачання електричної енергії споживачу на підставі ст.203, 215 ЦК України, як таких, що укладені з порушенням вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.
За приписами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).
Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В абзаці 2 частини 3 статті 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".
Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
За загальним правилом ціна є істотною умовою господарського договору і встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 ЦК України).
Як передбачено частиною 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" ціна за одиницю товару не повинна відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
22.01.2024 сторони уклали додаткову угоду №1, якою з 01.01.2024 внесено зміни до ціни електричної енергії шляхом коригування її складової – тарифу на послуги з передачі електричної енергії. Таке коригування зумовлене збільшенням зазначеного тарифу з 0,4851 грн до 0,52857 грн за 1 кВт·год без ПДВ відповідно до постанови НКРЕКП від 09.12.2023 № 2322.
Отже, підставою для укладення додаткової угоди №1 стало нормативне підвищення державного регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії, встановленого уповноваженим органом. Згідно з постановою НКРЕКП №2322 від 09.12.2023 для ПрАТ “НЕК “Укренерго” встановлено тариф на послуги з передачі електричної енергії у розмірі 528,57 грн/МВт·год (без ПДВ), який підлягає застосуванню з 01.01.2024. Зазначені обставини свідчать, що зміна ціни договору в цій частині була зумовлена зміною регульованої державою складової ціни товару та здійснена сторонами на виконання відповідного нормативно-правового акта.
Як встановлено судом, постанова НКРЕКП №2322 від 09.12.2023, на яку сторони посилалися як на підставу для збільшення ціни одиниці товару шляхом підвищення тарифу на передачу електричної енергії, була прийнята та офіційно оприлюднена 09.12.2023, тобто ще під час проведення процедури закупівлі № UA-2023-12-07-019471-a та до моменту подання учасниками тендерних пропозицій. Тендерну пропозицію ТзОВ “Волиньелектрозбут” подано 14.12.2023, тобто вже після прийняття та оприлюднення зазначеної постанови НКРЕКП. Відтак, на момент формування та подання тендерної пропозиції учаснику були відомі як розмір нового тарифу на передачу електричної енергії, так і дата його введення в дію - з 01.01.2024.
З огляду на те, що умовами закупівлі передбачалося постачання електричної енергії протягом періоду з 01.01.2024 по 31.12.2024, а новий тариф підлягав застосуванню саме з початку строку виконання договору, постачальник мав об`єктивну можливість врахувати відповідні витрати під час розрахунку вартості предмета закупівлі та визначення ціни своєї тендерної пропозиції.
Отже, зміна тарифу на передачу електричної енергії, встановлена постановою НКРЕКП №2322 від 09.12.2023, не була для сторін непередбачуваною обставиною, що виникла після укладення договору, а існувала та була загальновідомою ще до подання тендерної пропозиції переможцем процедури закупівлі. За таких обставин зазначений тариф міг і повинен був бути врахований постачальником при формуванні ціни договору, виходячи з принципів добросовісності, відкритості, прозорості та забезпечення ефективного використання бюджетних коштів у сфері публічних закупівель.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №924/413/24 зазначено, що передбачена умовами договору про постачання електричної енергії споживачу зміна умов цього договору у випадку зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, а саме у випадку зміни регульованих цін (тарифів) на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП, що включені у вартість товару з цим договором, не доводить виникнення у відповідача права змінити вартість електричної енергії, що поставляється ним за договором, у зв`язку із коливанням цін на ринку, оскільки сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне за собою підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору. Умовою такого підвищення обов`язково є неможливість спрогнозувати таке підвищення та закласти відповідні ризики при формуванні тендерної пропозиції. При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору за ціною, запропонованою замовнику при проведенні процедури закупівлі, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Таких доказів відповідач не надав та відповідних обставин суди не встановили. Виключно зміна регульованих цін (тарифів) і нормативів, які є складовими ціни електричної енергії, не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару."
Оскільки постанова НКРЕКП №2322 від 09.12.2023 була прийнята та оприлюднена до моменту подання ТзОВ “Волиньелектрозбут” тендерної пропозиції та укладення сторонами договору, відповідні зміни тарифу на передачу електричної енергії були відомими та могли бути враховані постачальником під час формування ціни пропозиції. За таких обставин підвищення ціни за одиницю товару шляхом укладення додаткової угоди №1 від 22.01.2024 не відповідає вимогам пункту 7 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, оскільки не ґрунтується на обставинах, які виникли після укладення договору та об`єктивно зумовлювали необхідність зміни його істотних умов, а тому наявні підстави для визнання її недійсною.
Крім цього, додаткова угода №1 від 22.01.2024 поширює свою дію на правовідносини сторін, які виникли до моменту її укладення, а саме: застосовується з 01.01.2024. Така ретроспективна зміна істотних умов договору про закупівлю суперечить принципам здійснення публічних закупівель та вимогам законодавства щодо порядку внесення змін до договору про закупівлю.
Зважаючи на особливості функціонування ринку електричної енергії, зокрема, неможливість її накопичення та зберігання споживачем, у період з 01.01.2024 по 22.01.2024 товариство фактично здійснювало постачання електричної енергії, а замовник приймав та споживав її для забезпечення власних потреб.
Таким чином, електрична енергія, поставлена до моменту укладення додаткової угоди №1 від 22.01.2024, була не лише передана замовнику, а й фактично спожита ним, тобто зобов`язання постачальника щодо передачі відповідного обсягу товару були виконані.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 зазначила, що ціна є істотною умовою договору про закупівлю. Також у зазначеній постанові сформульовано правовий висновок про те, що відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України зміна ціни товару після виконання продавцем зобов`язання з його передачі у власність покупця не допускається.
Отже, поширення сторонами дії додаткової угоди №1 на правовідносини, що виникли з 01.01.2024, тобто, на період, протягом якого електрична енергія вже була поставлена та спожита, фактично призвело до зміни ціни товару після виконання постачальником зобов`язання щодо його передачі. Така зміна суперечить положенням частини третьої статті 632 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, що додатково підтверджує неправомірність укладення спірної додаткової угоди.
Обґрунтовуючи укладення спірної додаткової угоди № 3 від 12.07.2024, якою сторони погодили збільшити ціну за одиницю товару (регульована частина ціни) більш як на 29 відсотків (29,65 %), а ціну електричної енергії як товару – на 31,7 відсотків (4,8449 грн до 6,382187 грн за 1 кВт/год без ПДВ) у порівнянні з ціною, визначеною та погодженою сторонами у договорі від 27.12.2023, відповідач-2 послався на відсоток коливання ціни +35,83% та видруківку із сайту «Оператора ринку» з ціновими показниками з грудня 2023 по червень 2024 року; в частині збільшення ціни на понад 10% посилався на п.19 Особливостей, яким було надано право сторонам договору збільшувати ціну за одиницю товару на відсоток коливання такої ціни у бік збільшення (без прив`язки до обмеження у 10%).
За інформацією АТ «Оператор ринку» (вебсайт «www.oree.com.ua»), середньозважену ціну електричної енергії на РДН у грудні 2023 року (місяць, у якому укладено правочин) визначено у розмірі 4101,86 грн за 1 МВт/год, а ціни на такий товар, що сформувалися вже у послідуючі розрахункові періоди (у січні 2024 року і далі) становили: у січні - 3858,57 грн за 1 МВт/год; у лютому - 3268,58 грн за 1 МВт/год; у березні - 3089,53 грн за 1 МВт/год; у квітні - 3333,77 грн за 1 МВт/год; у травні - 4221,92 грн за 1 МВт/год; у червні - 5403,38 грн за 1 МВт/год; у липні - 5967,11 грн за 1 МВт/год; у серпні - грн за 1 МВт/год; у вересні - 5664,16 грн за 1 МВт/год; у жовтні - 5738,6 5659,97 грн за 1 МВт/год; у листопаді - 5567,45 грн за 1 МВт/год; у грудні - 5965,26 грн за 1 МВт/ годину. 
З наведеного вбачається, що у період січня-квітня 2024 року вартість електроенергії на ринку зменшувалася (у порівнянні з груднем 2023 року), однак, сторонами, а насамперед замовником, не ініціювалося питання щодо внесення відповідних змін до правочину.
Здійснивши аналіз відомостей, розміщених на веб-сайті ДП "Оператор ринку", суд дійшов висновку, що такі відомості не можуть вважатися належним та достатнім документальним підтвердженням коливання ціни електричної енергії у розумінні статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Зазначена на веб-сайті інформація не відображає необхідних відомостей щодо зміни ціни електричної енергії, оскільки не містить даних про динаміку ціни на електричну енергію з моменту укладення договору або з дати останнього внесення змін до нього і до моменту ініціювання постачальником збільшення ціни. Натомість така інформація містить лише окремі відомості щодо вартості електричної енергії станом на певні дати чи періоди, без їх співвідношення з попередніми періодами дії договору.
Зокрема, розміщена на веб-сайті ДП "Оператор ринку" інформація відображає загальну динаміку цін на "ринку на добу наперед" та внутрішньодобовому ринку (РДН/ВДР) за окремий період, однак не містить належного обґрунтування істотності такого коливання саме для виконання спірного договору, не підтверджує неможливості його виконання на погоджених сторонами умовах та не доводить наявності передбачених законом підстав для зміни ціни.
Також суд враховує, що сам по собі факт фіксації зростання середньозваженої ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" у межах окремих декад чи коротких часових відрізків не свідчить про наявність саме коливання ціни у розумінні законодавства у сфері публічних закупівель, оскільки не підтверджує зміну ціни у динаміці з урахуванням показників, що стали підставою для попередніх змін істотних умов договору.
Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладення договору і до внесення відповідних змін до нього. Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.
Отже, вказані відомості, розміщені на веб-сайті ДП "Оператор ринку", мають виключно інформаційний характер та не містять належного документального підтвердження коливання цін на електричну енергію станом як на момент звернення товариства щодо внесення змін до договору, так і на момент підписання спірної додаткової угоди. Саме лише посилання у листі на дані веб-сайту ДП "Оператор ринку", без наведення відповідного порівняльного аналізу зміни ціни за період дії договору, не є достатнім підтвердженням наявності передбачених законом підстав для зміни істотних умов договору.
Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Отже, Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Внаслідок укладення додаткової угоди № 3 до договору № ВЕЗ 23-24/157 від 27.12.2023 про постачання електричної енергії споживачу ціну за одиницю електроенергії (з урахуванням величини регульованих тарифів та ПДВ) з 01.07.2024 збільшено з 6,448164 грн/кВт/год до 8,292908 грн/ кВт/год (на 29,65 % у порівнянні з ціною, визначеною згідно договору), при цьому ціну електричної енергії як товару (без ПДВ) з 01.07.2024 збільшено з 4,8449 грн/кВт/год до 6,382187 грн/ кВт/год, тобто істотно перевищує встановлений законодавством граничний рівень у 10 відсотків.
Суд враховує правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, відповідно до якої визначене законодавством відсоткове значення обмеження зміни ціни за договором про закупівлю, встановлене пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", є граничним (пороговим) та підлягає застосуванню у сукупності при всіх послідовних змінах до договору, а не окремо до кожного випадку внесення змін.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що сукупне значення збільшення ціни за одиницю товару при внесенні послідовних змін до договору про закупівлю не може перевищувати 10 % ціни, визначеної сторонами в договорі, а відповідні зміни не повинні бути спрямовані на обхід установлених законом обмежень.
При цьому інше тлумачення зазначеної норми, яке передбачає можливість кожного разу збільшувати ціну до 10 %, фактично допускаючи її необмежене зростання, нівелює мету законодавчого регулювання публічних закупівель, створює умови для маніпулювання результатами торгів, усунення конкуренції та подальшого підвищення ціни після укладення договору.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що такий підхід призводить до спотворення результатів процедури закупівлі, втрати економії бюджетних коштів, отриманої за результатами торгів, та суперечить принципам здійснення публічних закупівель, визначеним преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі".
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору фактично означало б зміну змісту законодавчої норми, що є неприпустимим та порушує принцип правової визначеності.
Водночас доводи відповідачів зводяться до того, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 1178 від 12.10.2022 законодавець затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування". Згідно вищезазначених особливостей, на переконання, апелянта, сторони були вправі підвищувати відсоток ціни за одиницю товару пропорційно коливанню відсотку ціни такого товару на ринку без обмежень, встановлених нормами частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Спростовуючи твердження відповідачів в цій частині суд звертається до правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 918/694/23 та від 01.10.2024 у справі № 918/779/23 підпункт 2, підпункт 7 пункту 19 Особливостей не свідчать про зміну законодавства у відповідній категорії спору, оскільки: 1) постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом; 2) їх зміст лише деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", та вони не встановлюють іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою.
Тобто, постанова Кабінету Міністрів України № 1178 від 12.10.2022 не передбачає внесення змін до Закону "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану.
Отже, в будь якому випадку сторони мали керуватися обмеженнями, встановленими, зокрема, у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону "Про публічні закупівлі".
З огляду на викладене суд дійшов висновку про недотримання сторонами вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та збільшення ціни електричної енергії за додатковою угодою №3 від 12.07.2024 до договору про постачання електричної енергії споживачу № ВЕЗ 23-24/157 від 27.12.2023 понад встановлений законом граничний рівень є порушенням імперативних вимог спеціального законодавства, що регулює спірні правовідносини, а відтак позовні вимоги про визнання зазначеної додаткової угоди недійсною є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 811 084,64 грн. 
Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 висловлено, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права його учасників. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, роз`яснюючи застосування статей 215, 216 ЦК України, зазначив, що двостороння реституція є необхідним правовим наслідком визнання правочину недійсним і не може бути проігнорована сторонами. Повернення всього отриманого за таким правочином є юридичним обов`язком, що виникає безпосередньо з норм закону та факту недійсності правочину.
Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсними вищевказаних додаткових угод, то розрахунок за поставлену електроенергію повинен здійснюватися за ціною, узгодженою у договорі про постачання електричної енергії споживачу № ВЕЗ 23-24/157 від 27.12.2023, а саме :за ціною 6,396 грн/кВт*год з ПДВ. 
З огляду на викладене, здійснюючи розрахунок за поставлену електричну енергію за ціною, визначеною умовами договору, комунальне підприємство повинно було сплатити за поставлену електричну енергію в обсязі 2 306 803 кВт*год кошти у розмірі 14 754 311,99 грн з ПДВ (2306803 кВт*год х 6,396 грн). 
Отже, внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 1 811 084,64 грн (16 565 396,63 – 14 754 311,99), яка підлягає стягненню з відповідача-2, оскільки була отримана останнім за відсутності достатньої правової підстави, оскільки така підстава відпала внаслідок визнання недійсними додаткових угод № 1 та № 3, у зв`язку з чим зазначені кошти підлягають поверненню позивачу-1 - Волинській обласній раді на підставі статей 216 та 1212 ЦК України.
Заперечення відповідачів, викладені у відзивах на позовну заяву, не спростовують обставин, встановлених судом під час розгляду справи.
У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст.129 ГПК України з відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури слід стягнути порівну по 13528,91 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсними додаткові угоди, укладені між Комунальним підприємством “Волинська обласна клінічна лікарня” Волинської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” до договору про постачання електричної енергії споживачу №ВЕЗ 23-24/157 від 27.12.2023, а саме: № 1 від 22.01.2024, № 3 від 12.07.2024.
3. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (вул.Єршова,11А, м.Луцьк, Волинська область, 43026, код ЄДРПОУ 42159289) на користь Волинської обласної ради (Київський майдан,9, м.Луцьк, Волинська область, 43027, код ЄДРПОУ 13366926) 1 811 084 грн 64 коп. безпідставно збережених коштів.
4. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (вул.Єршова,11А, м. Луцьк, Волинська область, 43026, код ЄДРПОУ 42159289) на користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 27 057 грн 82 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду впродовж 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне рішення виготовлено і підписано 19.06.2026 

Суддя І. О. Якушева