ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6470/26 Справа № 215/2518/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 215/2518/25
Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
сторони:
позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»
відповідач  ОСОБА_1 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мастило Юрій Іванович, на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2026 року, яке ухвалено суддею Дудіковим А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 18 березня 2026 року,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивова на тим, що 07 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № L6962630.
01 липня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») було укладено Договір відступлення права вимоги №01072019, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» відступило на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № L6962630 від 07 листопада 2018 року. 
25 липня 2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Наказом № 55-к від 25 липня 2024 року на виконання Протоколу № 1706 від 25 липня 2024 року внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства.
Всупереч умов кредитного договору відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс» в сумі 29 355,01 грн, з яких: заборгованість за кредитним договором № L6962630 від 07 листопада 2018 року – 18 600 грн. ( яка складається: 8 700 грн - тіло кредиту; 1 200 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4 350 грн - штрафи; 4 350 грн комісія); сума збитків з урахуванням 3% річних – 1 672,47 грн; сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань – 9 082,54 грн.
Враховуючи викладене представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 29 355,01 грн, судові витрати, пов`язані з розглядом справи та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» заборгованість за договором кредитної лінії № L6962630 від 07 листопада 2018 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 у розмірі 15 623,59 грн, яка складається з: 8 700 грн заборгованості за основною сумою боргу; 1 200 грн заборгованості по відсоткам; 4834,22 грн інфляційних витрат та 889,37 грн - 3 % річних. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 293,56 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції стягнув з відповідача, окрім тіла кредиту, 1 200 грн заборгованості за відсотками, при цьому позивач не надав жодного первинного документа, який підтверджував би саме цей розмір нарахованих відсотків. Єдиним документом, на який посилався позивач на підтвердження суми заборгованості, є «Реєстр прав вимог № 0107.2019 від 01 липня 2019 року та детальний розрахунок ТОВ «Дінеро». Однак, ці документи є внутрішніми обліковими документами первісного кредитора та/або цесіонарія, складеними в односторонньому порядку. Вони не є первинними розрахунковими документами, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і не підтверджують правомірність нарахування конкретної суми відсотків. Сам позивач у заяві від 17 грудня 2025 року визнав, що не має доступу до додаткової документації, внутрішніх сервісів або облікових систем ТОВ «Фінансова Компанія «Дінеро» та може оперувати лише переданими йому документами. Таким чином, позивач не мав і не надав суду доказів, які б підтверджували методологію та правомірність нарахування відсотків у розмірі 1 200 грн 
Суд першої інстанції перерахував інфляційні втрати та три відсотки річних від суми 9 900 грн (тіло кредиту 8 700 грн + відсотки 1 200,00 грн). Разом з тим, включення договірних відсотків до бази для нарахування інфляційних втрат та 3% річних суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, згідно з якою положення ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються виключно на основну суму боргу (тіло кредиту), а не на нараховані договірні відсотки. Відповідно, базою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних могла б бути лише сума 8 700,00 грн (тіло кредиту). Суд, застосувавши базу 9 900 грн, безпідставно збільшив розмір стягнення.
Суд не дав оцінки внутрішній суперечності в доказах самого позивача. Виписка з рахунків ТОВ «Дінеро», долучена позивачем до позовної заяви, підтверджує отримання від ОСОБА_1 платежів на загальну суму 4 438 грн (497 грн - відсотки, 3 941 грн - комісія за пролонгації). Разом з тим, у розрахунку заборгованості, позивач повністю проігнорував ці підтверджені платежі і вимагає стягнення комісій та відсотків у повному обсязі, ніби жодних оплат не було. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу представника відповідача – залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 листопада 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» (далі первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № L6962630 (№AG7102039) та додаткові угоди №АМ8091698 від 07 листопада 2018 року до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № AG7102039 (а.с. 38,41,42,43).
Відповідно до договору, відповідачу встановлений кредитний ліміт в сумі 8 750 грн, сума кредиту 8 700 грн, відсоткова ставка в день 0,65%, комісія за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю становить 130,50 грн в день. Загальна вартість кредиту відповідно до спеціальних умов - 10 397 грн; реальна річна відсоткова ставка – 234%. Додатковими угодами встановлені дати повного погашення, а саме: 07 грудня 2018 року, 14 грудня 2018 року, 13 січня 2019 року, 13 лютого 2019 року. 
Як вбачається зі змісту підписаних Спеціальних умов, вони створені на основі заяви позичальника, яка була подана через особистий кабінет на порталі та відповідно до оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) позичальника на власний розсуд кредитодавця. Позичальник прочитав, оцінив та прийняв умови користування порталом, політику конфеденційності, паспорт споживчого кредиту, загальні умови договору кредитної лінії та пропозицію кредитора щодо Спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії, що були надані позичальнику через особистий кабінет на Порталі (п.п.1.1,1.2. спеціальних умов).
Порядок укладення кредитного договору з ТОВ ФК «Дінеро» за допомогою дистанційних засобів врегульовано розділом «2» Загальних умов договору кредитної лінії (а.с.39-40).
Зокрема, п.2.1.1 Загальних умов визначено, що на Порталі Позичальник повинен заповнити Заяву шляхом введення необхідної Суми Кредиту та Терміну оплати, а також надати (завантажити) інші дані та документи, що вимагаються. Також, якщо буде використовуватися електронний платіж, посилання на постачальника таких послуг повинно відкриватися у полі, в якому Позичальник повинен ввести реквізити своєї платіжної картки. Після заповнення вищезазначеної Заяви: 2.1.1.1. Позичальник створює Особистий кабінет на Порталі, шляхом виконання вказівок, викладених на Порталі; 2.1.1.2. Позичальнику надається пропозиція Кредитодавця Спеціальних умов Кредиту на основі інформації, наданої в Заяві (надалі іменується як «Пропозиція»). Якщо Позичальник під час обробки заяви змінив інформацію, надану в Заяві (наприклад, запитувану суму), нова Пропозиція буде надана на основі нововведених умов. За запитом Позичальника Кредитодавець повинен надати Позичальнику Пропозицію в паперовому вигляді чи на іншому довговічному носії. Позичальник має право проаналізувати Пропозицію та порівняти її з пропозиціями конкурентів; 2.1.1.3. натискаючи кнопку «Прийняти», Позичальник підтверджує надання Кредитодавцю згоди на (i) використання персональних даних Позичальника для ідентифікації Позичальника, для оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) Позичальника та для виконання Договору відповідно до Політики конфіденційності; (ii) використання Порталу відповідно до Умов користування Порталом; (iii) встановлення договірних відносин з Кредитодавцем, як передбачається Договором, та (iv) складення Договору; 2.1.2. код підтвердження (надалі іменується як «Код підтвердження») буде надіслано Кредитодавцем на Номер телефону Позичальника. Шляхом введення Коду підтвердження Позичальник підписує та приймає Пропозицію та підтверджує укладення Договору на основі Загальних умов Кредиту.
Відповідно до п. 6.5, п. 6.5.1 загальних положень договору кредитної лінії позичальник з цим погоджується, що кредитодавець має право на уступку прав, претензій та/або зобов`язань, що виникають з цього договору, будь-яким третім особам (надалі іменуються як «Правонаступники») у тому числі з метою стягнення боргів. 
Кредитний договір між кредитодавцем та позичальником було укладено в електронній формі, у відповідності до наведених вище Загальних умов та положень Закону України «Про електронну комерцію», шляхом накладення електронного цифрового підпису.
07 листопада 2018 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови надання кредитодавцем кредитних коштів відповідачу. Сторони погодили суму кредиту - 8 750 грн, строк кредитування - короткостроковий кредит з терміном оплати від 7 до 30 днів, мета отримання кредиту - споживчі цілі, спосіб надання кредиту - безготівковим шляхом, процентна ставка в день - 0,65%, 234% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 10 397 грн (а.с.41).
Товариство свої зобов`язання за договором виконало, надавши 07 листопада 2018 року відповідачу кредит у розмірі 8 700 грн шляхом зарахування коштів на картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що також підтверджується випискою з рахунку, надану АТ КБ «ПриватБанк» за період 01 серпня 2018 року - 31 березня 2019 року (а.с.114, 118).
Отримання грошових коштів у розмірі 8 700 грн відповідачем не заперечується.
Відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за договором було сплачено 497 грн заборгованості за процентами. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджено укладення між первинним кредитором ТОВ «ФК «Дінеро» та позичальником ОСОБА_1 кредитного договору № L6962630 (№AG7102039) у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а також його неналежне виконання позичальником та набуття позивачем ТОВ «Він Фінанс» права вимоги до позичальника за кредитним договором.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині 3 статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електрону комерцію»).
Згідно з частиною 5 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Статтею 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
В даному випадку договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та відповідачем ОСОБА_1 не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано та не заперечується факт укладення кредитного договору.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про факт укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі, шляхом його підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Оспорюваний договір містить ідентифікаційні дані позичальника (номер та серію паспорта, податковий номер), а без наявності цих даних договір не міг би бути укладеним.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.
Відповідно до ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Частиною другої статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Відповідно до ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц.
Таким чином, є правильні висновки суду першої інстанції, що 01 липня 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» відступило право вимоги ТОВ Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за договором кредитної лінії № L6962630 (№AG7102039) від 07 листопада 2018 року, яке в подальшому змінило назву на ТОВ «Він Фінанс».
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, згідно наданого позивачем розрахунку: 3% річних склали 1 672,47 грн, а збитки від інфляції 9 082,54 грн.
Проте, враховуючи те, що судом встановлено, що сума заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 9 900 грн, то і розмір стягнень, передбачених положеннями ст.625 ЦК України також підлягає перерахунку.
Таким чином, суд першої інстанції розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, правомірно вважав, що позов підлягає частковому задоволенню про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором № L6962630 (№AG7102039) від 07 листопада 2018 року у загальному розмірі 15 623,59 грн 59 коп, яка складається з: суми заборгованості 8 700 грн, відсотків 1 200 грн, інфляційних втрат – 4 834,22 грн та 3% річних – 889,37 грн, відмовивши в іншій частині позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що виписка з рахунків ТОВ «Дінеро», долучена позивачем до позовної заяви, підтверджує отримання від ОСОБА_1 платежів на загальну суму 4 438 грн (497 грн - відсотки, 3 941 грн - комісія за пролонгації) а в розрахунку заборгованості позивач повністю проігнорував ці підтверджені платежі і вимагає стягнення комісій та відсотків у повному обсязі, ніби жодних оплат не було, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки згідно наданої позивачем виписки з рахунку, відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за договором, було сплачено 497 грн заборгованості за процентами, що відображено у виписці з рахунку, інших доказів сплати відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості за договором останнім надано не було. 
Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, а тому не заслуговують на увагу.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мастило Юрій Іванович, - залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 29 травня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: