н\п 2/490/1116/2026 Справа № 490/9373/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року м.Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Романової К.Т., без участі сторін,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Валентина Василівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 як спадкоємця першої черги в порядку спадкування за законом після смерті його матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, а саме на 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності спадкодавця на зазначену частку житлового будинку підтверджується договором міни, зареєстрованим товарною біржею «Нерухомість Санга» від 21.11.1997 року. 
Позивач зазначає, що після смерті матері він є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до статей 1261, 1268 Цивільного кодексу України. З метою вступу у спадщину та оформлення права власності, він звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В., з питання оформлення спадщини після смерті матері. Вказаним нотаріусом йому була надана Постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 28.05.2025 року, у якій було зазначено, що у відповідності до вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. У відповідності до вимог п. 4.14 п. 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ Україну за №296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю. Документи, які підтверджують належність спадкодавцю спадкового майна, а саме правовстановлюючі документи на житловий будинок 21/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є в наявності договір міни, зареєстрований товарною біржею «Нерухомість Санга» від 21.11.1997 року за №410, зареєстрований в ММБТІ 08.12.1997 року за реєстровим номером 1209. Проте, при зверненні до нотаріуса для оформлення спадщини йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з мотивів того, що біржові угоди не можуть прийматися до нотаріального провадження, якщо предметом договору є житловий будинок, оскільки згідно зі статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією стороною є громадянин, повинен бути нотаріально посвідчений, а недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. 
Позивач зазначає, що інших документів на будинок, крім договору міни, у померлої ОСОБА_3 , не було. Отже, у зв`язку із відмовою нотаріуса щодо неможливості вчинення нотаріальної дії, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025 року дану справу передано на розгляд судді Гуденко О.А.
Ухвалою судді від 10.11.2025 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.
11.02.2026 року від представниці Миколаївської міської ради – Захаренкової А.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.01.2025 року №460240535 вбачається , що самовільно побудовано: літ. Г, К; самозахват землі 32 м.кв., у тому числі з виходом за червону лінію на 4 м.кв. за рахунок тамбуру лат. а5, літ.М,М{2}недобудоване - знаходяться в користуванні гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - згідно довідки адміністрації Центрального району від 20.05.08 р.№ 432. Як вбачається із службової записки управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 19.01.2026 року №3230/22.01-15/26-2«Серед справ, переданих управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області до управління згідно з актом приймання передавання документів від 16.06.2017 № 73, відповідно до отриманих повноважень, повідомлення, декларація або дозвіл про початок виконання будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта за вищевказаною адресою – відсутні. Станом на 19.01.2026, повідомлень про початок виконання будівельних робіт та/або заяв про видачу дозволу на виконання будівельних робіт, декларацій про готовність до експлуатації об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 від замовника ОСОБА_6 або інших осіб (у тому числі від її імені) до управління не надходило. Щодо фіксації порушень у вигляді самочинного будівництва та самовільного зайняття земельної ділянки із виходом за її межі за адресою: АДРЕСА_1 , повідомляємо, що звернення стосовно вжиття заходів архітектурно-будівельного контролю за вказаною адресою до управління не надходили, планові чи позапланові перевірки не проводилися.»
Отже, сторона відповідача вважає, що з урахуванням наведеного, відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів на виконання будівельних робіт та документів про прийняття об`єкта в експлуатацію свідчить про здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності, що виключає набуття права власності на такий об`єкт та є підставою для застосування передбачених законодавством способів захисту прав територіальної громади міста Миколаєва.
За такого, представниця Миколаївської міської ради просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалою суду від 23.04.2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Постановлено витребувати повторно у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Валентини Василівни належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12.05.2026 року, на виконання вимог ухвали суду, від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Валентини Василівни надійшли копії документів зі спадкової справи на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача та третя особа до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін, які не з`явились. 
Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.07.1961 року, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
З копії Договору №410 міни нерухомого майна від 21 листопада 1997 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Нерухомість-Сангай» за реєстраційним № 410, вбачається, що ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_8 , з іншої сторони, уклали договір міни, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_8 обміняли квартиру АДРЕСА_2 в якій: загальна площа 38,5 кв.м., складається з однієї кімнати житловою площею 19,7 кв.м. на 21/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому: А - житловий будинок, Б - житловий будинок, Впд - погріб, Д - сарай, Е - сарай, Ж - сарай, Я - душ, З - навіс, Г - вбиральня, №3,І - споруда, житловою площею 81,30 кв.м.
08.12.1997 року, на підставі вищевказаного Договору міни №410 від 21.11.1997 року в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим №1209 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 21/100 частку будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою на Договорі № 410 міни нерухомого майна від 21.11.1997 року.
Згідно зінформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.01.2025 року №460240535 співвласниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 – 42/100 часток, ОСОБА_4 – 21/100 частка та ОСОБА_6 – 37/100 частка.
Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 03 листопада 2020 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 3483, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З матеріалів спадкової справи № 14/2021, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , надісланої приватним нотаріусом Миколаївського МНО Філіпенко В.В. на виконання ухвали суду, судом встановлено наступне.
З метою оформлення своїх спадкових прав 28.04.2021 року спадкоємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. з відповідними документами.
На підставі його заяви, 28.04.2021 року нотаріусом була заведена спадкова справа № 14/2021 (номер у Спадковому реєстрі № 67578839).
Відповідно до вказаної заяви, ОСОБА_2 зазначає, що всю спадщину, яка залишилася після померлої ОСОБА_3 , він приймає, та вказує, що окрім нього інших спадкоємців немає.
20.09.2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з неодержаної пенсії ві сумі 2735,92 грн.
28.05.2025 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою постановлено відмовити ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 21/100 часток домоволодіння за номером АДРЕСА_1 , післі смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою для відмови зазначено те, що спадкове майно, а саме 21/100 частка будинку АДРЕСА_1 належить померлій на підставі договору міни, укладеного 21.11.1997 року на Товарній біржі «Нерухомість Сангай» за реєстровим № 410, однак відповідно до статті 657 ЦК України такий договір не має нотаріального посвідчення.
У зв`язку із зазначеним позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статей 76, 77, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той із подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частинами третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, набуває право на спадкове майно з часу відкриття спадщини незалежно від часу оформлення спадкових прав.
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, має право одержати свідоцтво про право на спадщину.
Як встановлено судом, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_3 та у встановленому законом порядку прийняв спадщину.
Водночас оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку стало неможливим у зв`язку з відмовою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку будинку, що належала спадкодавиці.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, правомірність укладення правочину підлягає оцінці відповідно до законодавства, чинного на момент його вчинення.
Оскільки договір міни нерухомості було укладено 27 квітня 1999 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства, чинного на момент укладення цього договору, а саме Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти це майно та сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю правовою природою договір міни є різновидом договору відчуження майна, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відповідних правовідносин.
Разом з тим частиною другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Правова позиція щодо застосування зазначених норм викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, у якій зазначено, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» є спеціальною нормою щодо положень цивільного законодавства про форму договорів відчуження нерухомого майна, а тому угоди щодо відчуження нерухомості, укладені та зареєстровані на товарній біржі у період дії зазначеної норми, не потребували нотаріального посвідчення.
Як встановлено судом, Договір міни №410 нерухомого майна від 21 листопада 1997 року був укладений сторонами на Товарній біржі «Нерухомість-Сангай» та належним чином зареєстрований.
Зазначений договір у встановленому законом порядку недійсним не визнавався та сторонами не оспорювався.
Отже, вказаний правочин є чинним та породжує відповідні цивільно-правові наслідки, зокрема набуття сторонами права власності на відповідне нерухоме майно.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо її вчинення суперечить законодавству України або якщо не подано відомості чи документи, необхідні для вчинення такої дії.
Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкування, а також склад спадкового майна.
Відповідно до пунктів 4.14, 4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє склад спадкового майна та наявність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на таке майно.
Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу стало те, що Договір міни №410 нерухомого майна від 21 листопада 1997 року, на підставі якого спадкодавиці належала частка будинку, не був нотаріально посвідчений.
При цьому суд зазначає, що у цій справі предметом судового розгляду не є перевірка правомірності чи неправомірності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрав спосіб захисту цивільного права у вигляді визнання права власності на спадкове майно.
Такий спосіб захисту відповідає положенням статті 16 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права або інтересу, зокрема шляхом визнання права.
Суд враховує, що у разі неможливості оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку спадкоємець має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 227/3750/19, відповідно до якої оформлення спадкових прав на нерухоме майно за загальним правилом здійснюється у нотаріальному порядку шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.
Водночас у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину або за наявності інших перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку особа має право звернутися до суду з позовом за правилами позовного провадження.
При цьому визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту цивільного права, який застосовується у випадках, коли існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку.
У зв`язку з цим, під час вирішення спору суд не перевіряє правильність чи обґрунтованість відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а встановлює юридично значимі обставини, від яких залежить виникнення спадкових прав, а саме: чи належало спірне нерухоме майно спадкодавцю на праві власності на момент відкриття спадщини та чи перейшло це право до позивача як спадкоємця у порядку спадкування за законом.
Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання права власності на спадкове майно відповідає характеру спірних правовідносин та спрямований на усунення перешкод у реалізації спадкових прав.
При цьому суд враховує, що спір щодо Договору міни №410 нерухомого майна від 21 листопада 1997 року відсутній, зазначений правочин у встановленому законом порядку недійсним не визнавався та сторонами не оспорювався.
Водночас сам по собі факт відсутності нотаріального посвідчення такого договору не свідчить про його недійсність, оскільки на момент укладення правочину законодавством було передбачено можливість укладення угод на товарних біржах без їх нотаріального посвідчення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Договір міни №410 нерухомого майна від 21 листопада 1997 року є чинним правочином, який породив для його сторін відповідні цивільно-правові наслідки, зокрема виникнення права власності на нерухоме майно.
Оскільки спадкодавиці належала 21/100 частка у праві власності на спірний будинок, саме ця частка входить до складу спадщини та підлягає переходу до позивача у порядку спадкування за законом.
Щодо тверджень сторони відповідача про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом, в зв`язку з наявністю самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.01.2025 року №460240535, за адресою АДРЕСА_1 самовільно побудовано: літ. Г, К; самозахват землі 32 м.кв., у тому числі з виходом за червону лінію на 4 м.кв. за рахунок тамбуру лат. а5, літ.М,М{2} недобудоване - знаходяться в користуванні гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - згідно довідки адміністрації Центрального району від 20.05.08р.№ 432.
Однак, згідно вказаної інформації співвласниками домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 – 42/100 часток, ОСОБА_4 – 21.100 частка та ОСОБА_6 – 37/100 частка.
Суд зазначає, що в даному випадку він не встановлює обсяг самочинно збудованого майна, який входить в частку кожного співвласника.
Згідно до ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, майно, яке було самочинно побудоване спадкодавцем, не увійшло до складу спадщини.
В даному випадку, позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 21/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавиці ОСОБА_3 на підставі укладеного нею Договору №410 міни нерухомого майна від 21.11.1997 року, за яким в результаті обміну вона набула у власність 21/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому: А - житловий будинок, Б - житловий будинок, Впд - погріб, Д - сарай, Е - сарай, Ж - сарай, Я - душ, З - навіс, Г - вбиральня, №3,І - споруда, житловою площею 81,30 кв.м.
Отже, позов не містить вимогу про визнання права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване, не містить вимог про визнанян права власності на конкретно визначені будівлі/споруди, натомість позивач просить визнати за ним право власності на майно саме в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , ніяким чином не виокремлюючи майно, яке набула у власність спадкодавиця та яке вона побудувала самочинно.
Відповідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, які не суперечать закону, в тому числі і в порядку спадкування.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, одним із способів набуття права власності на майно є спадкування.
В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_2 у встановлений законом спосіб, а саме в порядку спадкування за законом набув право власності на 21/100 частку домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських будівель та споруд.
За таких обставин суд може визнати за позивачем право власності саме на майно, що увійшло до спадкової маси.
З урахуванням того, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_3 , прийняв спадщину у встановленому законом порядку, однак оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку стало неможливим у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності на відповідну частку спірного будинку у порядку спадкування за законом.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що позивач не заявляв вимог про розподіл судових витрат, суд вважає за можливе залишити судовий збір за позивачем.
Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 211, 247, 258-259, 263-268, 272-273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Валентина Василівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 )  право власності на 21/100 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою по АДРЕСА_1 - в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя          О.А. Гуденко