ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/32/26 Справа № 242/1183/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черков В. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 242/1183/15-ц 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Дяченко Д.П. 
сторони:
позивач за первісним позовом: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», 
відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року, яке ухвалено суддею Черковим В.Г. у м. Селидове Донецької області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,
УСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначив, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» був укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року (далі - кредитний договір). Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань по кредитному договору.
Оскільки позичальником порушено зобов`язання з повернення кредиту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481,42 грн та складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692 грн, заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 3 966 968,63 грн, пені за несплачене тіло кредиту в розмірі 7 020 645,31 грн, пені по несплаченим процентам в розмірі 776 456,02 грн, пені за несплачену комісію в розмірі 13 274,77 грн, трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 506 726,54 грн, трьох відсотків річних по простроченим процентам в розмірі 90 117,98 грн, трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 1 494,25 грн, штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору в розмірі 1 821 076,04 грн, суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 66 838,17 грн, інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам в розмірі 1 911 337,48 грн, інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6 287 854,23 грн, інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії в розмірі 38 002,09 грн.
ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов`язання, що існує між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв`язку з неможливістю його виконання, пов`язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року існує незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, з рештою вони призвели до неможливості виконання кредитного зобов`язання. Вважає, що складові умов припинення договірних зобов`язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов`язання за договором поруки.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання.
Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2018 року апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення по справі.
Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 24 290 319 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 13 638 000 грн, заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом - 2 878 722 грн 48коп, трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту 120 196 грн 03 коп, трьох відсотків річних по простроченим процентам 24 646 грн 90 коп, трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 505 грн 41 коп, суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 57 289 грн 86 коп,інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам в розмірі 1 450 688 грн 04 коп, інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6 088 595 грн 69 коп, інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії в розмірі 31 674 грн 59 коп; а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 429 грн 83 коп.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено частково.
Постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року скасовано у частині вирішення позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року - залишено без змін.
В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . В обґрунтування скарги зазначив, що єдиним аргументом суду для відмови в задволенні позовних вимог позивача, було посилання на Висновок Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року № 2741/12-12-03, який видавався на звернення позичальника ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а не відповідача ОСОБА_1 . Не враховано, що відповідачем було надано суду висновок Донецької торгово-промислової палати, а не сертифікат Торгово-промислової палати України, як того вимагає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того суд першої інстанції залишив поза увагою заяву банку про збільшення позовних вимог, яка з дотриманням ст. 31 ЦПК України була подана до канцелярії суду.
Відзив на апеляційну скаргу подано не було, представником відповідача було подано пояснення на апеляційну скаргу, в якій останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року поновлено провадження по справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у цивільній справі № 242/1183/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання на справу призначено до розгляду на 09:30 годину 31 березня 2026 року.
Призначений на 31 березня 2026 року розгляд справи було відкладено а 15 годину 10 хвилин 14 квітня 2026 року у зв`язку із заявленим третьою особою ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» клопотанням про надання доступу до підсистеми «Електроний суд» та можливості ознайомлення з матеріалами справи. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року представнику відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та представнику ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» - Тищенко П.І. в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 242/1183/15-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа – ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання відмовлено.
Крім того, 14 квітня 2026 року за клопотанням представника позивача розгляд справи було відкладено на 12 годину 30 хвилин 28 квітня 2026 року.
Представник «Державний ощадний банк України» - Снайко Г.О., якій Дніпровський апеляційний суд, згідно ухвали суду 30 березня 2026 року, забезпечив участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз?яснив положення ч. 5 ст. 212 ЦПК України щодо ризиків технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, на стабільний відеозв?язок із судом в призначений час судового засідання не змогла вийти.
Також представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , якому Дніпровський апеляційний суд, згідно ухвали суду 30 березня 2026 року, забезпечив участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз?яснив положення ч. 5 ст. 212 ЦПК України щодо ризиків технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, на стабільний відеозв?язок із судом в призначений час судового засідання не зміг вийти.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що сторони у справі реалізували свої права на викладення відповідних аргументів як в апеляційній скарзі так і у відповідних поясненнях, зважаючи на строк перебування даного спору в провадженні суду, колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , відмовлено у задоволенні заяви про відвід колегії суддів Дніпровського апеляційного суду Остапенко В.О., Бондар Я.М. та Зубаковій В.П. у цивільній справі № 242/1183/15-ц. 
Крім того, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі № 242/1183/15-ц.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року скасовано у частині вирішення позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року - залишено без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів відновленого судового провадження, 24 січня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» було укладено кредитний договір № 26-15-03/14 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення до 24 вересня 2015 року (в редакції Додаткових договорів № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року) (том 4 а.с.86-114).
З метою забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобов`язання боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» та ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором (том 4 а. с. 106-114).
03 лютого 2015 року, у зв`язку з невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань та недотримання умов, передбачених пунктами 2.1, 2.3, 2.6.3, 5.3.1, 5.3.2 кредитного договору, ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслало поручителю ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів за нарахованими процентами за користування кредитом та інших платежів в десятиденний строк від дати отримання вимоги (том 5 а.с.27).
У зв`язку з неналежним виконанням боржником ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» умов крединого договору, за договором утворилась заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становить 24 290 319 грн та складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 13 638 000 грн, заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом - 2 878 722 грн 48коп, трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту 120 196 грн 03 коп, трьох відсотків річних по простроченим процентам 24 646 грн 90 коп, трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 505 грн 41 коп, суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 57 289 грн 86 коп,інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам в розмірі 1 450 688 грн 04 коп, інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6 088 595 грн 69 коп, інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії в розмірі 31 674 грн 59 коп, яку позива просив стягнути з відповідача, як поручителя за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року.
Відмовляючи позивачу ПАТ «Державний ощадний банк України» в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, а відповідно ч. 1 ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
З вказаним висновком суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки він не ґрунтуються на обставинах справи та нормах діючого законодавства.
Суд, звільняючи відповідача від зобов`язань за договором поруки, посилався на положення ч. 1 ст. 617 ЦК України порушення зобов`язань внаслідок непереборної сили. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. Перша - це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха та соціальні явища. Друга - є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною.
Проте, у даному випадку, йдеться про виконання грошових зобов`язань. У своїх запереченнях на скаргу банку та у поясненнях щодо своєї скарги відповідач посилається на неможливість виконати зобовязання у звязку з проведенням АТО на території Донецької області та на ту обставину, що всі його активи та іпотечне майно залишилися на окупованій території, тому він не має матеріальної можливості погасити борг в межах його відповідальності як поручителя.
За загальним правилом, є певні події, настання яких не буде вважатися випадком, а отже не звільняє особу, що порушила зобов`язання, від відповідальності. До таких подій, зокрема, відноситься відсутність у боржника необхідних коштів. Отже незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Отже, висновок суду про наявність підстав про звільнення відповідача від зобов`язань за договором поруки не ґрунтується на нормах матеріального права у зв`язку з чим рішення суду першої інстнації в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ«Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі в цій частині.
Вирішуючи спір по суті заявлених позивачем позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного. 
За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Матеріалами відновленого судового провадження встановлено, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк», в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 25 січня 2014 року укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань за кредитним договором.
З метою забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобов`язання боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» та ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором (том 4 а. с. 106-114).
08 вересня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» внесено запис про перебування юридичної особи ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» у стані припинення.
24 березня 2015 року (згідно поштового штемпеля) банк пред`явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційного збільшення заборгованості.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 20 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14 лютого 2018 року, стягнуто із ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 31 827 692 грн, комісійну винагороду у розмірі 66 838 грн 17 коп., проценти - 3 966 968 грн 63 коп, інфляційні втрати за прострочення сплати кредиту - 962 218 грн 56 коп, інфляційні втрати за прострочення сплати процентів - 94 846 грн 33 коп, 3 % річних за прострочення сплати кредиту - 99 389 грн 26 коп, 3 % річних за прострочення сплати процентів - 34 747 грн 80 коп, 3 % річних за прострочення сплати комісії - 560 грн 35 коп.
Вказаним рішенням суду встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитом банк 29 грудня 2014 року звернувся до позичальника із достроковою вимогою про стягнення заборгованості, яку товариство отримало 30 грудня 2014 року.
Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Згідно ч.2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч.1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Отже, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, тому відповідач у справі, як поручитель, має нести відповідальність за невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 26-15-03/14, укладеним 24 січня 2014 року (з наступними змінами та доповненнями) між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель».
Визначаючи обсяг відповідальності відповідача за порушення зобов`язання боржником, колегія суддів виходить з наступного.  
Так, згідно ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.
Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній станом на момент укладення договору поруки), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови, і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.
Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісячно до 24 числа.
Строк дії договору поруки від 25 січня 2014 року, який укладений між банком і ОСОБА_1 не встановлений, оскільки умови договору про те, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та зобов`язань поручителя за цим договором, не можна вважати встановленням строку дії договору поруки.
Із липня 2014 року позичальник припинив здійснювати щомісячні платежі за відсотками.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений нормою частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).
Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором, в тому числі, виникнення підстав для дострокового повного/часткового погашення зобов`язання за вимогою кредитора, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
Якщо банк пред`явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
Як вбачається із матеріалів справи, 24 березня 2015 року (згідно поштового штемпеля) банк пред`явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційного збільшення заборгованості.
З урахуванням викладеного, звернувшись із достроковою вимогою про повернення кредиту, банк змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором із 24 вересня 2015 року на 01 жовтня 2014 року (кінцевий строк виконання дострокової вимоги).
З урахуванням встановлених у справі обставин, заборгованість із поручителя підлягає стягненню у межах шести місяців дії поруки ОСОБА_1 , а саме за період із 01 жовтня 2014 року по дату кінцевого розрахунку.
З урахуванням встановлених у справі обставин, заборгованість із поручителя підлягає стягненню у межах шести місяців дії поруки ОСОБА_1 за період із 01 жовтня 2014 року по 31 липня 2015 року.
Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), тому висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у даній справі, є обов`язковими для застосування судом апеляційної інстанції. 
З врахуванням викладеного, загальна сума заборгованості за період з 01 жовтня 2014 року по 31 липня 2015 року становить 31 288 328,91 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 27 281 692 грн (розрахунковий період - згідно графіку п. 2.3 договору - з 24 жовтня 2014 року по 24 вересня 2015 року); трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту на загальну суму 147 592,10 грн (11 956,60 грн + 33 067,48 грн + 30 825,62 грн + 32 507,01 грн +20 924,05 грн + 18 311,82 грн - відповідно до розрахунку, наданого позивачем до уточнених позовних вимог) та інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 3 859 417,81 грн (1 083 812,64 грн + 1 021 222,41 грн + 925 274,18 грн + 829 108,81 грн - відповідно до розрахунку, наданого позивачем до уточнених позовних вимог).
Здійснюючи власний розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_1 , як поручителя за кредитним договором, колегією суддів не брався до уваги висновок судової економічної експертизи по цивільній справі № 242/1183/15-ц від 17 листопада 2017 року, оскільки експертом проводилась оцінка правильності нарахування заборгованості за кредитним договором в межах заявлених позивачем позовних вимог без врахування позиції Верховного Суду в цій справі.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Приймаючи до уваги вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 2 652 598 грн за період з 01 жовтня 2014 року, суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 57 289,86 грн (відповідно до розрахунку, наданого позивачем до уточнених позовних вимог), які позивач просив стягнути після припиняється строку кредитування у зв`язку з достроковою вимогою його погашення, та як наслідок відмовити в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення, в порядку ст.625 ЦК України, безпідставно нарахованих трьох відсотків річних по простроченим процентам за період з 01 жовтня 2014 року в розмірі 43 556,13 грн. = 3 501,70 грн + 4 389,30 грн + 5 840,40 грн + 8 044,65 грн + 7 838,10 грн + 9 051,20 грн + 4 890,78 грн (відповідно до розрахунку, наданого позивачем до уточнених позовних вимог), трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії за період з 01 жовтня 2014 року в розмірі 686,69 грн. = 77,69 грн + 87,90 грн + 141,26 грн + 127,14 грн + 252,70 грн (відповідно до розрахунку, наданого позивачем до уточнених позовних вимог), інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам за період з 01 жовтня 2014 рокув розмірі 1 158 759 грн: 261 313,60 грн + 251 341,01 грн + 229 186,51 грн + 214 575,24 грн + 192 274,05 грн (відповідно до розрахунку, наданого позивачем до уточнених позовних вимог) та інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії за період з 01 жовтня 2014 року в розмірі 31 674,59 грн. = 57 289,86 х 1.553.
При цьому колегія суддів наголошує, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборговності за кредитним договором в період до 01 жовтня 2014 року слід відмовити виходячи з висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у даній справі, яка є обов`язковою для застосування судом апеляційної інстанції, відповідно до яких заборгованість із поручителя підлягає стягненню у межах шести місяців дії поруки ОСОБА_1 за період із 01 жовтня 2014 року по дату кінцевого розрахунку за позовом. 
Оскільки позов банку задоволено частково, відповідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком судові витрати, повязані з поданням позову та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 429,83 грн (3 654 грн + 4 019 грн = 7 673 грн (загальна сума сплаченого судового збору); ціна позову - 54 290 481,42 грн, сума задоволених вимог - 31 288 328, 91 грн, що складає 57,63 %; 57,63% х 7 673 грн : 100 % = 4 422,05 грн).
З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», задовольнити частково.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій чатині нове рішення.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 31 288 328 (тридцять один мільон двісті вісімдесят вісім тисяч триста двадцять вісім) грн 91 коп, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 27 281 319 грн, трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту 147 592 грн 10 коп, інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 3 859 417 грн 81 коп.
В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати в сумі 4 422 (чотири тисячі) грн 05 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: