Справа № 126/445/26
Провадження № 2/127/3372/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2026 Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (ЄДРПОУ 37356833, вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ) до ОСОБА_1  (остання відома адреса: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
установив :
До суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 10.01.2024р. між сторонами в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора було укладено кредитний договір (оферту) № 07.01.2024-100002409, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 3500 грн. строком на 42 дні зі строком повернення до 20.02.2024р.
Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, перерахувавши відповідачу обумовлену суму кредиту, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів не виконав, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилася заборгованість у загальному розмірі 6930 грн., з яких 3500 грн. – заборгованість за тілом кредиту та 3430 грн. – заборгованість за процентами, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.04.2026 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу ОСОБА_1 на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням.
07.05.2026р. на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача Зачепіло З.Я. У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. На обґрунтування заперечень зазначила, що позивач не надав належних і допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу та виникнення заявленої заборгованості. Вказувала, що долучена до позову квитанція платіжного сервісу LiqPay не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджує належним чином зарахування коштів саме на рахунок відповідача, оскільки не містить відомостей про одержувача коштів, реквізитів платіжної картки та інших даних, які б дозволяли ідентифікувати отримувача кредиту.
Зазначала, що позивачем не подано виписки з банківського рахунку чи карткового рахунку відповідача, платіжних доручень, меморіальних ордерів або інших первинних документів, які підтверджують проведення господарської операції з видачі кредиту.
Також представник відповідача наголошувала на відсутності належного та зрозумілого розрахунку заборгованості, який би давав можливість перевірити порядок нарахування процентів, періоди прострочення, здійснені платежі та підстави формування заявленої до стягнення суми, а тому, на її думку, надані позивачем документи не підтверджують належними доказами факту отримання відповідачем кредитних коштів, існування та розміру заборгованості, у зв`язку з чим просила у задоволенні позову відмовити повністю.
14.05.2026р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача по справі, в якій він заперечив доводи відповідача та просив позов задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що відповідач, заперечуючи проти позову, не надав жодного належного доказу на підтвердження своїх заперечень, не спростував факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та наявності заборгованості, а тому його доводи мають декларативний характер. Позивач послався на принципи змагальності та розподілу обов`язку доказування, вказуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, а відповідач не надав жодних доказів на підтвердження викладених у відзиві тверджень.
Позивач зазначив, що кредитний договір № 07.01.2024-100002409 від 10.01.2024р. був укладений в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» шляхом акцепту оферти та підписання документів одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону відповідача. 
Вказував, що відповідач не заперечує належності йому номера телефону та не оскаржував укладення договору чи використання засобів електронної ідентифікації у встановленому законом порядку. Також наголошував, що під час укладення договору відповідач підтвердив ознайомлення з його умовами та надав згоду на отримання кредиту.
Спростовуючи доводи про відсутність доказів видачі кредиту, представник позивача зазначив, що кошти були перераховані на платіжний засіб відповідача через платіжну систему LiqPay, а надана квитанція є належним доказом здійснення платіжної операції та відповідає вимогам законодавства у сфері платіжних послуг. 
Позивач вказував, що повний номер платіжної картки відповідача не може бути зазначений у документах фінансової установи через вимоги законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України щодо захисту платіжних даних. Крім того, зазначав, що інформація про рух коштів за банківськими рахунками є банківською таємницею та перебуває у володінні банківської установи, а тому позивач не має доступу до виписок за рахунками відповідача.
Також позивач наголосив, що під час оформлення кредиту відповідач пройшов ідентифікацію та верифікацію через систему BankID Національного банку України, внаслідок чого були отримані та перевірені персональні дані відповідача, що підтверджує належність йому використаних засобів зв`язку та платіжного інструменту. На підтвердження цього до матеріалів справи подано відомості про ідентифікацію відповідача через систему BankID.
Щодо нарахування процентів позивач зазначив, що їх розмір відповідає умовам укладеного договору та вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а загальні витрати за кредитом є співмірними строку користування кредитними коштами. Позивач вказував, що жодних нарахувань поза межами строку кредитування чи вимог про стягнення процентів за статтею 625 ЦК України ним не заявлено, а розрахунок заборгованості відповідає умовам договору та чинному законодавству. Крім того, представник позивача зазначив, що будь-яких претензій щодо неналежного виконання кредитодавцем своїх обов`язків з надання кредиту відповідачем протягом дії договору не заявлялося, тому просив відхилити доводи відзиву та задовольнити позов у повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що 10.01.2024р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферту) № 07.01.2024-100002409 в електронній формі, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 3500 грн. строком на 42 дні зі строком повернення до 20.02.2024р. 
Зі змісту кредитного договору вбачається, що його укладення здійснювалося шляхом прийняття відповідачем пропозиції кредитодавця та підписання документів одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час реєстрації. Також позивачем надано відомості щодо проходження відповідачем ідентифікації через систему BankID Національного банку України, під час якої були отримані та перевірені персональні дані позичальника.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позивачем надано квитанцію про перерахування кредитних коштів від 10.01.2024 року, відповідно до якої на платіжний засіб, зазначений відповідачем при оформленні кредиту, було перераховано 3500 грн. Доказів повернення зазначених коштів або сплати передбачених договором платежів матеріали справи не містять.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 6930,00 грн., з яких: 3500 грн — заборгованість за тілом кредиту, 3430,00 грн. — проценти за користування кредитом.
Інших доказів, які б спростовували факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів або підтверджували належне виконання ним зобов`язань за договором, матеріали справи не містять.
Таким чином, даний електронний кредитний договір укладено з урахуванням вимог Закону України Про електронну комерцію.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно положень статей 3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.
Відповідно ч.1 ст.1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
За ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ст.3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно ст.629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/.
Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Отже, факт виникнення кредитних відносин є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України.
Доказів про те, що персональні дані ОСОБА_1 (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, електронна адреса) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані.
За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
ОСОБА_1 не заявляв зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитних договорів на підставі положень ст.1051 ЦК України.
Крім того, суд акцентує увагу на те, що позивач є фінансовою, а не банківською установою, нормативно-правове регулювання діяльності яких має свої особливості, зокрема, що стосується вимог до первинної документації. ТОВ «Споживчий центр» не є банком, а тому не відкриває позичальнику рахунок, а лише здійснює перерахування кредитних коштів на вже існуючий рахунок позичальника у банківській установі.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти у повному обсязі у межах встановленого строку кредитування кредитодавцю не повернув, суму розрахунку виниклої заборгованості не спростував, нараховані на підставі умов кредитного договору відсотки за користування кредитом не сплачував, тому оскільки відповідачем не було спростовано правильність здійсненого розрахунку, суд вважає, що прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 3500,00 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 3430,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витратити зі сплати судового збору у сумі 2662,40 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 280, 282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- задовільнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №07.01.2024-100002409 від 10.01.2024р. в сумі 6930 ( шість тисяч дев`ятсот тридцять )грн., судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення складено 08.06.2026 року.

Учасники справи: 

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032 м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, ЄДРПОУ 37356833).
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , (остання відома адреса: АДРЕСА_1 ).

Суддя: