Справа № 574/138/26
Провадження №2/574/244/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року    м. Буринь 

Буринський районний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Гука Т.Р.,
з участю секретаря судового засідання Кошелєвої Н.В.,
позивачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду Сумської області в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Буринської міської ради Конотопського району Сумської області про визнання правочину дійсним, 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Буринської міської ради Конотопського району Сумської області про визнання правочину дійсним, який мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилася спадщина на належне йому майно, включаючи нежитлову будівлю – майстерню з прибудовами, загальною площею 414,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , набуту ним на підставі договору №2 купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній власності від 04.02.2008 року. Право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав. 
Вона є спадкоємницею першої черги за законом після смерті батька, інші спадкоємці відсутні. 05.08.2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Анохіна О.В. з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену нежитлову будівлю – майстерню, проте нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва, обґрунтовуючи відмову тим, що документ, який стосується права власності її батька щодо будівлі майстерні, а саме договір купівлі-продажу, був засвідчений 04.02.2008 року секретарем виконавчого комітету Воскресенської сільської ради Буринського (наразі Конотопського) району Сумської області Федорченко О.В. за р.№31, в порушення вимог ст.37 ЗУ «Про нотаріат», зокрема за відсутності повноважень у посадової особи органу місцевого самоврядування вчиняти такі нотаріальні дії як посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Вважає за необхідне встановити, що здійснений її батьком правочин є дійсним, оскільки правочин обома сторонами повністю виконаний продавцем були звільнені всі приміщення, передані ключі від приміщення, складено акт прийому-передачі майна відповідно до додатку №2 до договору купівлі-продажу від 03.02.2008 року за№1 і в №п/п під №1 значиться майстерня. Вартістю 8926, заперечень та зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Батько використовував спірну майстерню з 22008 року по день смерті і вважав її своєю власністю, а тому і не зареєстрував за життя право власності на неї, він же сплачував і комунальні послуги,здійснював оплату за світло в майстерні, утримував в належному санітарно-технічному стані, робив поточні ремонти. На час укладення договору, ні батько, ні продавець не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню. 
Проте з огляду на наявність правовстановлюючих документів на спадкове майно, зважаючи на факт реєстрації права власності на майстерню за її батьком - ОСОБА_2 , розроблену технічну документацію, зокрема технічний паспорт, вважає, що вона має право на оформлення спадщини за законом після смерті батька, оскільки за життя батько мав право на вказану будівлю і вона має право як спадкоємиця за законом, яка успадкувала всі права померлого, звернутися з цим позовом до суду, оскільки для набуття права власності на спірне майно в порядку спадкування слід встановити, що правочин був дійсним. В досудовому порядку вирішити спірне питання вона не може, оскільки нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
На підставі викладеного, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній власності №2 від 04.02.2008 року, на нежитлову будівлю – майстерню, вартістю 8926 грн., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Головою Комітету (Уповноваженого) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Воскресенської сільської ради Буринського району Сумської області №30 від 12.02.2008 року.
Ухвалою Буринського районного суду Сумської від 09.02.2026 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Буринського районного суду Сумської від 27.04.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Крім того, пояснила що її батько ОСОБА_2 придбав приміщення майстерні, що знаходиться по АДРЕСА_1 , близько двадцяти років тому, коли вона ще була в малолітньому віці, тому обставини укладення договору купівлі-продажу вказаного приміщення та чому його не було посвідчено у нотаріуса, а також чи хтось із сторін договору ухилявся від його посвідчення, їй не відомо. Однак, батько користувався приміщенням майстерні майже до самої смерті. Вважає, що земельна ділянка, на якій знаходиться майстерня, також належала її батьку, однак на якій підставі не знає. 
Від представника відповідача Буринської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, в якій за наявності підстав для задоволення позову, встановлених судом, міська рада не заперечує.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що знав ОСОБА_2 з дитинства та йому відомо, що останній за життя придбав приміщення майстерні в с. Воскресенка та інше рухоме майно, уклавши договір купівлі-продажу з головою ради пайовиків КСП "Першого травня", які отримали це майно у пай після розпаду КСП. Під час підписання договору присутнім не був, однак ОСОБА_2 показував йому документи та розповідав, що виплатив всю вартість майна за договором. Договір купівлі-продажу було посвідчено в сільській раді, оскільки на час його укладення ОСОБА_2 не знав, що договір підлягає посвідченню в нотаріуса. В подальшому він мав намір посвідчити договір нотаріально, однак спочатку не мав коштів, а пізніше захворів та помер, не встигнувши цього зробити. Про те, що хтось ухилявся від посвідчення договору в нотаріуса не знає.
Заслухавши пояснення позивача, покази свідка, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 04.02.2008 року між співвласниками майна, належного їм на праві спільної часткової власності, в собі Голови Комітету (Уповноваженого) ОСОБА_3 та підприємця ОСОБА_2 укладено договір №2 купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній власності з додатками до нього (а.с.11-15).
Згідно акта приймання передачі майна від 04.02.2008 року, який є додатком №4 до договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв майно, зазначене в Додатку №2 до договору купівлі продажу від 04.02.2008 року, вартість якого визначено у протоколі походження ціни за згодою сторін (а.с.16).
Відповідно до додатку №2 до договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року №1 ОСОБА_2 , окрім іншого майна, придбав майстерню, загальною вартістю 8926 грн. (а.с.13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Воскресенка Конотопського району Сумської області помер батько позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією свідоцтва про народження (а с.9,10).
Згідно зі ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно довідки №157/02-14 від 07.11.2023 виданої приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Анохіним О.В. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , вона є спадкоємцем за законом в рамках спадкової справи №81/2023, заведеної ним. 29.05.2023 року, після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).
Разом з цим, при зверненні ОСОБА_1 , до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Анохіна О.В. щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом було надано письмове роз`яснення, що документ, який стосується права власності її батька ОСОБА_2 щодо будівлі майстерні по АДРЕСА_1 , а саме договір купівлі-продажу, був посвідчений 04.02.2008 року секретарем виконавчого комітету Воскресенської сільської ради Буринського району Сумської області Федорченко О.В. за р.№31, в порушення вимог ст.37 ЗУ «Про нотаріат», зокрема за відсутності повноважень у посадової особи органу місцевого самоврядування вчиняти такі нотаріальні дії як посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану будівлю (а.с.19).
Згідно довідки ФОП ОСОБА_5 №13 від 07.02.2023 року, нежитлова будівля майстерня А1, з прибудовою а2, прибудовою а3 по АДРЕСА_1 , має загальну площу 414,2 кв.м. Право власності на підставі договору купівлі-продажу майна 04.02.2008 року б/н Воскресенська сільська рада, акту приймання-передачі майна від 04.02.2008 р., належить ОСОБА_2 (а.с.20).
07.02.2023 року на замовлення ОСОБА_6 ФОП ОСОБА_5 було виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-26).
Статтею 328 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частин 3, 4 статті 334 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. 
Згідно частини 1 статті 657 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. 
Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. 
Згідно статті 220 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Статтею 37 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) встановлено, що У населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна; 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах.
Аналогічні положення містила стаття 1 Розділу 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 25.02.1994 № 22/5, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року.
Згідно з пунктом 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року, нотаріуси посвідчують правочини, щодо яких законодавством установлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна (статті 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу). 
Таким чином, законодавством, діючим станом на 04.02.2008 року, не було передбачено повноваження посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад посвідчувати договори купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки така нотаріальна дія підлягала вчиненню виключно нотаріусами. 
Пунктом 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. №671, державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. 
Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 вказаного Тимчасового порядку). 
Згідно з пунктом 9 зазначеного Тимчасового порядку, дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину. 
Однак, всупереч вищевикладеним вимогам, чинного на той час, законодавства договір №2 купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній власності, від 04.02.2008 року не було у встановленому законом порядку посвідчено нотаріально та зареєстровано, а тому на підставі вказаного договору ОСОБА_2 не набув у встановленому порядку право власності на нежитлове приміщення майстерні.
З витягу з Державного реєстру речових прав вбачається, що 18.04.2024 року державним реєстратором Есманської селищної ради Сумської області Захаріним О.О. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 72755312 від 23.04.2024) право власності на будівлю майстерні, загальною площею 414,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.17).
Частиною 2 статті 182 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2008 року) передбачено, що державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Отримані відомості долучаються до відповідної заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав. Перелік державних електронних інформаційних ресурсів, які використовуються для проведення реєстраційних дій, визначається Кабінетом Міністрів України в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Таким чином державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18.
Згідно ч.1, ч.2 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відтак, зміст статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору (постанова Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 916/5389/24).
Вищенаведене дає підстави для висновку, що законодавство України передбачає можливість визнання у судовому порядку дійсним договору, який підлягав нотаріальному посвідченню, але одна зі сторін ухилилася від цього (за певних умов). 
Відтак, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Вищезазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (провадження №6-1288цс17) та неодноразово підтримано Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 25 червня 2018 року у справі №922/2981/16, від 11 серпня 2021 року у справі № 199/3784/19 (провадження № 61-458св21), від 18 серпня 2021 року у справі №904/5868/18 (904/1983/20), що свідчить про усталеність судової практики у спорах за тотожних правовідносин. 
Крім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки позивачем під час розгляду справи не було доведено суду належними та допустимими доказами ухилення однієї із сторін договору від нотаріального посвідчення правочину та на такі обставини позивач взагалі не покликається, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Також, суд звертає увагу на те, що належним відповідачем у справі про визнання договору дійсним на підставі ст. 220 ЦК України може бути, зокрема інша сторона договору (її правонаступник), яка ухилилася від нотаріального посвідчення договору. 
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Однак, позивачем не обґрунтовано чому саме на її думку Буринська міська рада повинна відповідати за пред`явленим позовом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Виходячи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст.2, 10, 12, 13, 23, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,- 
у х в а л и в:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Буринської міської ради Конотопського району Сумської області про визнання правочину дійсним відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: Буринська міська рада Сумської області, місцезнаходження: 41700, Сумська область, Конотопський район, м. Буринь, вул. Захисників України, буд.1; код ЄДРПОУ: 04058025.
Повне судове рішення складено 03.06.2026 року.

Суддя      Т.Р. Гук