ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 284/321/24
провадження № 51-4681км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції) 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 4 вересня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024060500000082, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Народицького районного суду Житомирської області від 28 березня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за частиною першою статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та арешту.
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за таких обставин.
1 березня 2024 року близько 22:30 він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у будинку АДРЕСА_2 під час спільного розпивання алкогольних напоїв на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків вступив у конфлікт із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
Діючи у відповідь на агресивну поведінку вказаних осіб, ОСОБА_7 , для реалізації раптово виниклого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, взяв на кухні кухонний ніж, зайшов на веранду будинку, де в цей час перебував ОСОБА_10 , і після того, як останній завдав йому удару рукою в обличчя, умисно зі значною силою прикладання заподіяв тому ножем два удари в ділянку тулуба, спричинивши тяжке тілесне ушкодження та легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. У цей час до веранди будинку зайшов ОСОБА_9 , якому ОСОБА_7 умисно завдав одного удару ножем у ділянку черевної порожнини, заподіявши тяжке тілесне ушкодження.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 4 вересня 2025 року апеляційну скаргу прокурора Овруцького відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_11 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення положень кримінального процесуального закону й невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати оскаржувану ухвалу стосовно ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, на думку сторони обвинувачення, полягає в незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а саме частини другої статті 15, пункту 1 частини другої статті 115 КК, а також у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, - положень статті 75 КК. 
Крім того, зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та постановлена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, оскільки цей суд не надав оцінки обставинам події, підтвердженим належними та допустимими доказами, на які посилався прокурор у своїй скарзі. 
Покликаючись на правові висновки, викладені в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 травня 2025 року у справі № 617/1927/21, сторона обвинувачення наголошує, що в оскаржуваній ухвалі відсутнє переконливе обґрунтування, чому завдання ОСОБА_7  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ударів ножем у життєво важливі органи не пов`язане з усвідомленням ним суспільної небезпечності своїх дій, передбаченням відповідних наслідків для життя потерпілих і бажанням або свідомим припущенням заподіяння смерті.
Аргументуючи свою позицію, стверджує, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, належним чином не проаналізував доводів апеляційної скарги прокурора щодо послідовного характеру дій ОСОБА_7 . Зокрема, його повернення до кімнати за ножем, локалізація ударів у життєво важливі органи потерпілих, значна сила їх заподіяння та підстави припинення завдання тілесних ушкоджень, на думку сторони обвинувачення, свідчать про те, що засуджений не міг не усвідомлювати можливості спричинення  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 смертельних тілесних ушкоджень та бажав настання таких наслідків.
Крім того, прокурор вважає, що з урахуванням конкретних обставин провадження, характеру та суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_7 дій, а також обтяжуючої обставини призначене йому покарання із застосуванням положень статті 75 КК не відповідає вимогам статей 50 та 65 цього Кодексу.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні:
прокурор  ОСОБА_5 частково підтримав подану стороною обвинувачення касаційну скаргу і просив ухвалу в частині призначеного  ОСОБА_7 покарання з застосуванням положень статті 75 КК скасувати; 
засуджений  ОСОБА_7 і його захисник  ОСОБА_6 просили залишити судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, позиції прокурора, засудженого, захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.
Статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє лише правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не вправі досліджувати докази, встановлювати чи визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність доказів.
Отже, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду чи невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до правил статті 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
За змістом статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом із дотриманням норм матеріального та процесуального права; обґрунтованим - ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами; вмотивованим - таке, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як визначено положеннями статті 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду про залишення без змін вироку щодо ОСОБА_7 вказаним вимогам закону відповідає.
Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування ним закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними з огляду на таке.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, в якій порушувалися питання про скасування вироку суду стосовно ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення. За наслідками розгляду суд апеляційної інстанції погодився з вироком місцевого суду в частині обґрунтованості висновків у ньому про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за частиною першою статті 121 КК і відповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Суд погоджується з таким рішенням апеляційного суду і при цьому зауважує, що з урахуванням вимог кримінального процесуального закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судових рішень, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи непідтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку вони здійснюють незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі прокурор, були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій.
Аргументи сторони обвинувачення про неправильну кваліфікацію судами дій ОСОБА_7 за частиною першою статті 121 КК не знайшли підтвердження в матеріалах провадження.
Відповідно до вимог статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК.
Дотримання зазначених вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких, закріплених у статті 7 КПК засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист.
Згідно зі статтею 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення, винуватість особи, форма вини, мотив і мета.
За приписами статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, зобов`язаний встановити, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить воно склад кримінального правопорушення та чи винуватий обвинувачений у його вчиненні.
При цьому мотивування кваліфікації передбачає зіставлення встановлених фактичних обставин з ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною нормою КК.
За змістом частини першої статті 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.
Тому визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство й у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується в цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. У разі неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і чи бажав їх настання, можна лише шляхом ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Верховний Суд неодноразово зазначав про це у постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 9 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 та інші).
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115 КК, а саме закінченому замаху на вбивство двох осіб. 
Під час судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що орган досудового розслідування не здобув належних доказів, які би беззаперечно підтверджували наявність у ОСОБА_7 умислу саме на заподіяння смерті потерпілим, а не на завдання тяжких тілесних ушкоджень. 
За таких обставин місцевий суд дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115 КК не знайшло підтвердження, а тому, керуючись своїм правом, передбаченим частиною третьою статті 337 КПК, змінив правову кваліфікацію дій обвинуваченого на частину першу статті 121 КК як таку, що відповідає встановленим фактичним обставинам справи.
Рішення місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог статті 94 КПК.
Так, суд першої інстанції з`ясував, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 не заперечував факту заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте не визнавав своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115 КК, мотивуючи це відсутністю умислу на вбивство, та пояснював, за яких обставин вчинив злочин. Зокрема, розповів, що в день події між ним і потерпілими виник конфлікт, тілесні ушкодження ножем завдав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у відповідь на їх агресивні дії щодо нього. Водночас ОСОБА_7 наголошував, що не мав умислу на позбавлення життя потерпілих і, маючи реальну можливість довести злочин до кінця, оскільки певний час перебував із ними наодинці, припинив завдавати ударів.
Крім того, місцевий суд врахував, що потерпілі під час розгляду вказували, що перебували із засудженим у приязних стосунках, конфліктів не мали та вважали, що він не мав умислу на їх вбивство.
Водночас суд зауважив, що показання ОСОБА_7 не були спростовані стороною обвинувачення і в матеріалах справи відсутні докази як наміру в обвинуваченого на вбивство ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , так і обставин, які би перешкодили йому реалізувати такий умисел із незалежних від нього причин.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілих свідчить те, що він, маючи реальну можливість завдавати їм тілесні ушкодження та усвідомлюючи, що вони живі, добровільно припинив свої дії.
Аргументуючи такий висновок, суд зазначив, що факт завдання потерпілим трьох ножових поранень, два з яких заподіяно в життєво важливі органи, сам собою не доводить наявності в  ОСОБА_7  умислу на вбивство. Зокрема, той факт, що не всі удари спричинили тяжкі тілесні ушкодження, а також сукупність всіх обставин, а саме агресивні дії потерпілих, їх стосунки з ОСОБА_7 , поведінка останнього після вчиненого та ставлення до діяння, не доводять спрямованості його умислу на позбавлення життя.
Суд виснував, що встановлені фактичні обставини, серед іншого і відсутність у ОСОБА_7 перешкод для заподіяння подальших ударів у життєво важливі органи (голову, шию), підтверджують показання обвинуваченого та свідчать про відсутність у нього умислу на вбивство.
З вироку вбачається, що суд зіставив і проаналізував зібрані й надані докази і, з урахуванням обстановки події та психоемоційного стану ОСОБА_7 , встановив, що завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було його імпульсивним вчинком, умисел виник раптово на ґрунті сварки, у момент припинення агресії з боку потерпілих, при цьому обвинувачений не бажав настання їх смерті.
З огляду на викладене місцевий суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 повністю охоплюються диспозицією частини першої статті 121 КК як умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, і були помилково кваліфіковані органом досудового розслідування за частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115 КК як закінчений замах на умисне вбивство.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду стосовно  ОСОБА_7 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, фактично аналогічною за змістом касаційній скарзі, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь і, навівши в ухвалі достатні мотиви постановленого рішення, визнав їх необґрунтованими та спростував.
Так, погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що сторона обвинувачення не здобула і не надала переконливих доказів, що ОСОБА_7 вчинив стосовно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115 КК. З огляду на це місцевий суд дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК за обставин, викладених у вироку, належним чином обґрунтувавши своє рішення наведеними у ньому доказами.
При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу, що прокурор не оспорював правильності встановлених під час судового розгляду фактичних обставин та відображених місцевим судом показань потерпілих, свідків і письмових доказів.
До того ж цей суд зазначив, що надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні судом першої інстанції письмові докази, а саме висновки експертиз, протоколи огляду місця події, протокол слідчого експерименту, свідчать лише про факт спричинення ОСОБА_7 ножових поранень, унаслідок чого потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, чого не заперечував обвинувачений, однак будь-яких даних про наявність у нього прямого умислу на позбавлення життя потерпілих ці докази не містять.
Спростовуючи доводи сторони обвинувачення щодо помилкової кваліфікації дій ОСОБА_7 за частиною першою статті 121 КК та спрямованості умислу на позбавлення життя потерпілих, апеляційний суд зазначив, що питання про спрямованість його умислу на завдання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень суд першої інстанції вирішив, ураховуючи сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілих, їх стосунки між собою та ситуацію, що передувала події.
Крім того, апеляційний суд зауважив, що за даними висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 не має схильності до агресивної поведінки; мовчазний, тихий, схильний уникати конфліктів і проявляє невпевненість та тривожність, що підтверджує його неагресивний характер і природну схильність уникати конфліктних ситуацій.
Відхиляючи аргументи прокурора про те що ОСОБА_7 свідомо повернувся за ножем, апеляційний суд зазначив, що до будинку, де сталася подія, засуджений прийшов без будь-яких предметів, пристосованих для завдання тілесних ушкоджень, а ніж опинився в його руках ситуативно, він взяв його зі столу в кімнаті лише після того, як потерпілі почали образливо висловлюватися на його адресу і застосовувати фізичну силу. Крім того, цей суд зауважив, що до моменту застосування ножа, як установив суд першої інстанції, ОСОБА_7 під час спілкування з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не висловлював на їх адресу жодних погроз і сам собою факт заподіяння двом потерпілим трьох ударів ножем (в ділянку живота і грудної клітки та одне непроникаюче поранення) не може свідчити про наявність умислу на вбивство.
Суд апеляційної інстанції виснував, що такий спосіб насильства і локалізація тілесних ушкоджень не свідчать беззаперечно про намагання спричинити смерть потерпілим, а за конкретних обставин цього провадження підтверджує відсутність у ОСОБА_7 конкретного умислу на вчинення замаху на вбивство потерпілих і те, що, завдаючи ударів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , він усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілих, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, однак не конкретизував у свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю буде фактично ним заподіяно.
Враховуючи викладене, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_7 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, який не був спрямований на позбавлення життя потерпілих, а тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, були безпосереднім наслідком завданих обвинуваченим двох ударів ножем, зокрема в ділянки грудної клітки та живота - життєво важливих органів, що він чітко усвідомлював.
У такому разі ОСОБА_7 і має відповідати за той результат (шкоду), який фактично спричинено, тобто за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Також суд апеляційної інстанції звернув особливу увагу на посткримінальну поведінку ОСОБА_7 . Зокрема, як встановлено з матеріалів справи та підтверджено показаннями самого обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_9 і свідків, після заподіяння потерпілим ударів вони залишалися живими та були при пам`яті. ОСОБА_7 усвідомлював, що його протиправні дії не призвели до настання смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Маючи реальну можливість і час продовжити заподіяння ударів у життєво важливі органи, він добровільно припинив свої злочинні дії. Потім, тривалий час перебуваючи на місці події разом із потерпілими та свідками, він спостерігав, як надавали першу медичну допомогу і як ОСОБА_12 разом із тіткою перевели ОСОБА_9 до кімнати на ліжко, чув виклик медичних працівників. До того ж ОСОБА_7 добровільно передав знаряддя злочину (ніж) своїй тітці й особисто зателефонував старості села повідомити про вчинене. Така його поведінка, на думку суду, свідчить про добровільне припинення протиправних дій та відсутність наміру ухилятися від відповідальності. ОСОБА_7 мав реальну можливість за наявності умислу на вбивство реалізувати його на місці події, однак не скоїв його.
Отже, з огляду на вказану сукупність доказів Суд має підстави вважати, що суди встановили всі обставини, які з урахуванням статті 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за частиною першою статті 121 КК. 
Тому доводи касаційної скарги сторони обвинувачення про протилежне позбавлені підстав і не спростовують висновків, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
Також за наслідками розгляду суд апеляційної інстанції погодився з вироком місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання.
Суд вважає такі висновки обґрунтованими з огляду на таке.
За правилами статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша); покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина друга); покарання не має на меті завдавати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина третя).
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або вирішення питання про звільнення від його відбування мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі статті 414 КПК у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, які варто брати до уваги під час призначення покарання.
Суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свій висновок стосовно виду й розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, дотрималися зазначених вимог КК.
Так, мотивуючи своє рішення щодо виду та розміру покарання, місцевий суд, з яким правильно погодився суд апеляційної інстанції, урахував класифікацію кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 ККє тяжким злочином, його суспільну небезпеку та наслідки, конкретні обставини і спосіб вчинення злочинних дій. Крім того, суд взяв до уваги ставлення ОСОБА_7 до скоєного, повне визнання вини, щире каяття, вибачення перед потерпілими та повне примирення з ними. Водночас суд дав оцінку даним про особу винного, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, працює, надає матеріальну допомогу своїй багатодітній сім`ї, проживає на території радіоактивного забруднення. 
Також місцевий суд взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставину, яка його обтяжує, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Зважаючи на конкретні обставини скоєння кримінального правопорушення, зокрема, поведінку потерпілих, які безпосередньо перед вчиненням злочину проявляли агресивність стосовно обвинуваченого, і їх позицію, а саме відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_7 , прохання суворо його не карати та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, суд, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції частини першої статті 121 КК.
Разом з тим суд першої інстанції, з огляду на зазначені вище конкретні обставини справи, з урахуванням даних про особу засудженого, дійшов переконання, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням положень статті 75 КК зі встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.
Апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду, погодився з його висновками, зазначивши, що призначений ОСОБА_7 захід примусу та звільнення від його відбування (стаття 75 КК) відповідає вимогам кримінального закону, і не вбачав підстав вважати його явно несправедливим внаслідок м`якості чи таким, що обраний внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. Крім того, суд апеляційної інстанції в рішенні указав, що апеляційна скарга прокурора не містить конкретних посилань на обставини або докази, які би свідчили про невідповідність призначеного ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і в ній відсутні обґрунтування неможливості застосування положень статті 75 КК. 
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Суд, оскільки обране ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65-67 КК,характеру та ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення і сприятиме безпеці суспільства без надмірної ізоляції. Відсутні підстави вважати його явно несправедливим через м`якість та мотиви для висновку про те, що за таких обставин суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення, передбачені статтею 75 КК.
У свою чергу суд звертає увагу на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку суд, з урахуванням частини другої статті 78 КК, вправі направити засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_7 від його відбування є шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Водночас покладення на нього обов`язків, визначених статтею 76 КК, є тим засобом, що дозволить перевірити засудженого на здатність виправитися без ізоляції від суспільства.
До того ж, Суд підкреслює, що відповідно до підходів, сформованих у практиці ЄСПЛ, обов`язок суду мотивувати рішення не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожний аргумент сторін, якщо зі змісту рішення вбачається, що суд розглянув основні питання, які мають значення для справи.
Указані в касаційній скарзі доводи, які за своєю суттю майже аналогічні тим, що були предметом апеляційної перевірки, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду і давали підстави для її скасування. 
Суд погоджується з рішенням апеляційного суду про те, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК, і про відповідність призначеного йому заходу примусу ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є належним чином аргументованим і мотивованим.
У цілому доводи касаційної скарги прокурора фактично зводяться до незгоди з оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та обставин справи, проте така незгода з наданою судами оцінкою доказів з урахуванням положень, передбачених частиною першою статті 433 КПК, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Оскаржувана ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та вмотивована і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив цей суд, ухвалюючи рішення, та положення закону, якими він керувався.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановленої у кримінальному провадженні ухвали, сторона обвинувачення в касаційній скарзі не навела.
Під час перевірки вказаного рішення суд касаційної інстанції не встановив таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які би зумовлювали його зміну чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора Суд не вбачає.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного суду від 4 вересня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_7  - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3