Справа № 536/76/26
Провадження № 2/536/597/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючої судді Клименко С.М.
за участю секретаря судового засідання Веремєєвої О.Р.
представника позивача ОСОБА_1 за угодою адвоката Щепілова О.В.
представника відповідача Акціонерне товариство «Райффазен Банк» за довіреністю адвоката Сапіги М.М. (в режимі ВКЗ) 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в м.Кременчуці за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффазен Банк» про захист прав споживачів

ВСТАНОВИВ:

В січні 2026 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Щепілов О.В. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про захист прав споживачів, де просив суд зобов`язати Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» припинити нарахування ОСОБА_1 заборгованості та стягнення за кредитним Договором 014/MR/82/17341080260399 та відновити на його банківському рахунку № НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» грошові кошти самостійно стягнуті Акціонерним товариство «Райффайзен Банк» для погашення кредитного Договору 014/MR/82/17341080260399; стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10766 грн шляхом відновлення їх на банківському рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк».
В обґрунтування позовних вимог посилається, що 10.11.2025 позивач перебуваючи на робочому місці в ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» в період часу з 12.51 по 14.38 отримав телефонний дзвінок від особи, яка представилась працівником відповідача та повідомила про блокування його картки з рахунком НОМЕР_1 і він на її вимогу в телефонному режимі повідомив шестизначне цифрове повідомлення, що мало надійти на його телефон, потім стало відомо, що його картка заблокована, і він в той же день звернувся до Кременчуцького відділення «Райффайзен Банк» та повідомив про вказані обставини, де йому порадили звернутися до правоохоронних органів, що він і зробив і 12.11.2025 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12025170530000571 була зареєстрована його заява про вчинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України про те, що 10.11.2025 в період часу з 12.51 по 14.38 невстановлена особа шляхом обману під приводом розблокування банківської картки заволоділа його грошовими коштами в сумі 65 766 грн з банківського рахунку НОМЕР_1 .
Вказує, що фактично що 10.11.2025 в 12 год 51 хв невідома особа шахрайськими діями здійснила грошовий переказ коштів позивача з банківського рахунку НОМЕР_1 на невідомий рахунок в сумі 10 766 грн, також 10.11.2025 невідома особа отримала у кредит в розмірі 55 000 грн. Так, в мобільному додатку АТ «Райффайзен Банк» позивач через кілька днів виявив інформацію про існування заяви на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредит готівкою» №014/MR82/173410802603999 від 10.11.2025 на суму 55 000 грн, але він особисто такої заяви не подавав, звертався з заявою 28.11.2025 до відповідача про повернення грошових коштів в сумі 10 766 грн і відповідач відмовив йому в задоволенні вказаних вимог, однак доказів, що він розголошував будь-кому номер персональної картки, ПІН код, СУУ2/СУС2-код та слово пароль, шо він зберігав ПІН-код разом з персональною карткою, писав ПІН-код на персональній картці на інших паперових носіях, передавав картку іншим особам не надав, і те, що відповідач 09.12.2025 самостійно здійснив переказ коштів на рахунок НОМЕР_2 для погашення кредиту 014/MR82/173410802603999 за 2015-12 в розмірі 2437,70 грн. 
Вважає, що банком не доведено, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
В судовому засіданні уповноважений представник позивача адвокат Щепілов О.В. позов підтримав та просив задовольнити, про обставини та підстави пояснив так, як це викладено в заяві.
Уповноважений представник відповідача адвокат Сапіга М.М. в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, про обставини та підстави пояснив так, як це викладено в відзиві на позов, вважає, що позивач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій.
Заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами.
Установлено, що ОСОБА_1 є клієнтом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», де має відкритий рахунок № НОМЕР_1 . 
10.11.2025 в 12.51 відбулась операція, внаслідок якої були списані грошові кошти з рахунку позивача в сумі 10 766,00 грн.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №120251705300000571 від 12.11.20215 до реєстру внесено відомості за заявою ОСОБА_1 від 11.11.2025 про заволодіння його коштами шахрайським шляхом із застосуванням електронно-обчислювальної техніки.
Той факт, що грошовими коштами ОСОБА_1 заволоділи сторонні особи шахрайським шляхом, АТ «Райффайзен Банк» не оспорює.
28.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, де повідомив про обставини, за яких з його банківського рахунку НОМЕР_1 10.11.2025 о 12 год 51 хв були списані кошти в сумі 10 766 грн, та що про це він повідомив відповідача 11.11.2015 та що він звернувся з заявою до правоохоронних органів про вчинення щодо нього шахрайських дій по заволодінню його коштами та що було порушено кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.4 ст.190 КК України 12.11.2025 за №12025170530000571, що він виявив інформацію в мобільному додатку про його заяву на отримання кредиту готівкою в сумі 55 000 грн, яку він не подавав, просив скасувати кредитний договір на отримання кредиту готівкою в сумі 55 000 грн, провести службове розслідування за фактом шахрайських дій вчинених до нього 10.11.2025, внаслідок яких були списані кошти з його рахунку в сумі 10 766 грн, що він цю операцію не проводив та не давав згоду на її проведення, відомості про себе та щодо карток нікому не розголошував та просив повернути списані кошти на його картковий рахунок в сумі 10 766 грн. 
05.12.2025 АТ «Райффайзен Банк» надано відповідь ОСОБА_1 про відсутність підстав для повернення коштів, що були списані 10.11.2025, посилаючись, що під час перевірки встановлено, що за допомогою функціоналу Додатку, особою, якій був доступний вхід в його особистий кабінет Додатку замовлено послуги з надання споживчого кредитування (кредит готівкою), з метою отримання яких проведено ряд заходів (обрано суму, період користування коштами, підтверджено ознайомлення з паспортом продукту, укладеним Договором та додатками до нього та підтверджено замовлення послуги підписанням Удосконаленим ЕП) на підставі яких між ним та Банком укладено Договір про надання Кредиту (кредит готівкою), що оформлення кредитних продуктів пройшло із дотриманням всіх норм передбачених Правилами, що кредитні кошти за цим Договором, а також кошти з його карткового рахунку перераховані на сторонньому ресурсі мережі Інтернет торгової точки з використанням реквізитів платіжної картки та підтвердженням одноразовим паролем, який надсилався в Додатку, тому порушень з боку Банку або його працівників при обслуговуванні його рахунків чи наданні послуг не встановлено. 
Як слідує з положень статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно п. 3, 4 ч. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
При цьому, відповідно до п. 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 № 223, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Таким чином, для встановлення причетності користувача банківських послуг до списання грошових коштів необхідним є встановлення обставин, які безспірно 
доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач одразу звернувся до банку про скасування спірних транзакцій, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечується факт її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.
Крім того, суд вважає, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Таким чином, суд приходить до висновку, що перехід позивачем за посиланням, яке надійшло йому у повідомленні не може вважатись сприянням втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Суд також зазначає, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц; постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.
Суд також вказує, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц; постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.
Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей".
Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, то суд вказує на таке.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18) зроблено висновок про те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.
Отже, вимога позивача припинення нарахування заборгованості та стягнення за вказаним кредитним договором будь-якої заборгованості за використаним кредитним лімітом (з урахуванням відсотків, неустойки, комісії та інших штрафних санкцій), що утворилися внаслідок несанкціонованих операцій від 10.11.2025 не підлягає задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , не передбачає відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення, не забезпечує відновлення його прав.
При цьому суд зазначає, що грошові кошти, списані з вище вказаного карткового рахунку, не належать позивачеві, тому належним способом захисту його прав буде визнання недійсними операції (транзакції) щодо переказу коштів та відновлення залишку кредитних коштів на особистому кредитному картковому рахунку до стану, у якому він перебував перед виконанням фінансових операцій 10.11.2025.
З огляду на викладене суд позов задовольняє частково.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Позивач відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а тому згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір по справі (процесуальні документи поданні до суду в електронній формі) в розмірі 1064,96 грн.

Керуючись ст.13, 81, 259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про захист прав споживачів.
Визнати недійсними операції ( транзакції) щодо переказу коштів 10.11.2025 з банківського рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» на загальну суму 10 766 грн (десять тисяч сімсот шістдесят шість) грн.
Зобов`язати Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» відновити залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 до того стану, в якому він був перед виконанням операцій ( транзакцій ) 10.11.2025, тобто станом на 12:51 год 10.11.2025, з урахуванням внесеної позивачем плати в рахунок погашення боргу.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рахунок держави судовий збір в сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп.

На рішення суду учасниками справи може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду. 
У разі оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Суддя	С. М. Клименко	

Повний текст рішення складено 05.06.2026.