КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 року справа №640/18038/22
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Житомирського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до Державної судової адміністрації України (далі – відповідач-1), Житомирського окружного адміністративного суду (далі – відповідач-2), в якому просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Житомирського окружного адміністративного суду в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 30.09.2022 року, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270 гривень та на 01.01.2022 у розмірі 2 481 гривень;
зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Житомирський окружний адміністративний суд бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 30.09.2022, нарахованої виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2 270 гривень, а станом на 01.01.2022 – 2 481 гривень;
визнати протиправними дії Житомирського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 30.09.2022, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102 гривень;
зобов`язати Житомирський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 30.09.2022, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2021 році з розміру 2 270 гривень та у 2022 році - 2 481 гривень, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що застосування під час визначення суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 30.09.2022 розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді – не відповідає вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач зазначає, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначають саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, як розрахункову величину для визначення посадового окладу. Натомість, за твердженням позивача, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не містить такого поняття, як «розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2022 (суддя Кузьменко В.А.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/18038/22 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.
21.11.2022 до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач-2 заперечує проти позовних вимог та вказує, що положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у частині встановлення розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді –чинні, неконституційними не визнавались. Ураховуючи викладене, на переконання відповідача-2, відсутні правові підстави для застосування у межах спірних правовідносин прожиткового мінімуму для працездатних осіб для розрахунку суддівської винагороди позивача за період з 01.01.2021 по 30.09.2022.
22.11.2022 до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач-1 заперечує проти позовних вимог. Відповідач-1 наголошує, що нарахування позивачу суддівської винагороди, виходячи з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді – правомірне, оскільки здійснювалось на підставі положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Крім того, відповідач-1 вказує, що з прийняттям Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» змінився не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина. 
Законом України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
14.12.2022 вказаний Закон України опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.
12.10.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 30.12.2022 №03-19/8112/22 «Про скерування за належністю справи» надійшли матеріали адміністративної справи №640/18038/22.
12.10.2023, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушновій А.О.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.11.2023 адміністративна справа №640/18038/22 прийнята до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О.; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в:
Указом Президента України від 19.09.2008 №843/2008 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Житомирського окружного адміністративного суду.
Наказом голови Житомирського окружного адміністративного суду від 13.10.2008 №140-ос ОСОБА_1 зарахована до штату суду.
Постановою Верховної Ради України від 05.09.2013 №450-VII ОСОБА_1 обрана на посаду судді Житомирського окружного адміністративного суду безстроково. 
Як вбачається з розрахункових листів за 2021 рік та не заперечується відповідачами, у період з 01.01.2021 по 31.12.2021 суддівська винагорода ОСОБА_1 обчислена виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102 гривень.
Аналогічно у період з 01.01.2022 по 30.09.2022 суддівська винагорода ОСОБА_1 обчислена виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102 гривень, що підтверджується розрахунковими листами за 2022 рік. 
Вважаючи неправомірним застосування під час розрахунку суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102 гривень, позивач звернулась до суду з цим позовом. 
Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з положеннями частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» чітко визначає розрахункову величину для обчислення базового розміру посадового окладу судді - прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлюється станом на 1 січня відповідного календарного року.
Приписи частин першої-другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» надають визначення прожитковому мінімуму та її розрахунок для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
При цьому, Закон України «Про прожитковий мінімум» не визначає такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».
Вказаним законом судді не віднесені до окремої соціальної чи демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Отже, Закон України «Про судоустрій та статус суддів» є єдиним нормативно-правовим актом, який виконує регулятивну та розрахункову функції, наповнюючи наведену конституційну гарантію конкретним змістом.
Натомість, відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення: 
працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; 
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.
Аналогічно положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення: працездатних осіб: 
працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.
Конституція України не надає бюджетному законодавству (зокрема, законам про Державний бюджет України на відповідний рік) вищої юридичної сили стосовно інших законів. Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права: спеціальний закон має пріоритет у застосуванні порівняно із загальним законом. Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм, коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону – тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а положення бюджетного законодавства (зокрема, Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік») вважати загальними нормами.
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
На переконання суду, саме прив`язка до єдиного показника прожиткового мінімуму дозволяє судовій винагороді автоматично корегуватися відповідно до економічної ситуації без зміни тексту закону та унеможливлює вплив на розмір суддівської винагороди будь-якими іншими актами.
При цьому, система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, установлена Законом України «Про судоустрій і статус суддів», положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 №6-рп/99, від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 01.12.2004 №19-рп/2004, від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 18.06.2007 №4-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008, від 03.06.2013 №3-рп/2013, від 08.06.2016 №4-рп/2016, від 04.12.2018 №11-р/2018, від 18.02.2020 №2-р/2020).
Зокрема, у рішенні від 11.03.2020 №4-р/2020 Конституційний Суд України послідовно вказував на те, що:
однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів;
конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання);
гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом;
суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу;
зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Крім того, у рішенні від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України наголосив, що через своє спеціальне призначення закон про Державний бюджет України не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя. Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
Ураховуючи, що встановлення Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» спеціального (відмінного від загального) показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який використовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, фактично призводить до зміни механізму обчислення суддівської винагороди, визначеного статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», такий підхід суперечить правовим висновкам Конституційного Суду України, оскільки фактично змінює регулювання, установлене спеціальним законом, без внесення до нього відповідних змін.
Крім того, з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2026 у справі №200/2309/25, відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.11.2025 у справі №520/32171/24 (щодо визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з огляду на прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривень відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»).
Зокрема, у постанові від 17.02.2026 у справі №200/2309/25 Верховний Суд виснував таке: «Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги повинен братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Зазначена конституційна гарантія незалежності суддів не може зазнавати змін без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, тобто суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024 на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», є протиправною.».
При цьому, суд наголошує, що бюджетне законодавство України (зокрема, й Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»), як і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлюють розмежування між розрахунковими величинами, які застосовуються для визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного грошового утримання судді у відставці. 
Ураховуючи викладене, суд вважає, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.02.2026 у справі №200/2309/25, підлягають урахуванню у межах спірних правовідносин.
З огляд на вказане, суд зазначає, що позивач має право на перерахунок та виплату недоотриманих сум винагороди, яка повинна обчислюватися із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 складає 2 270 гривень та на 01.01.2022 - 2 481 гривень.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до частин першої та другої статті 22 Бюджетного кодексу України, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку про те, що головним розпорядником бюджетних коштів у межах спірних правовідносин є Державна судова адміністрація України.
Пунктами 2 та 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проєкту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.
Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 №141/0/15-19 (далі – Положення), Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.
Відповідно до пункту 2 Положення, Державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.
Згідно з пунктом 3 Положення, територіальні управління Державної судової адміністрації України є її територіальними органами.
Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у співвідношенні з положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного Кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України є територіальним органом Державної судової адміністрація України та розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі.
Відтак, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана із діяльністю Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду), відповідно, як суб`єкта владних повноважень, діями якого порушене право позивача.
З огляду на викладене, суд вважає, що пред`явлені до Державної судової адміністрації України позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з частиною п`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відсутні правові підстави для розподілу судових витрат. 
На підставі викладеного, керуючись статями 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення Житомирського окружного адміністративного суду в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 30.09.2022 року, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270 гривень та на 01.01.2022 у розмірі 2 481 гривень.
3. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Житомирський окружний адміністративний суд бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 30.09.2022, нарахованої виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2 270 гривень, а станом на 01.01.2022 – 2 481 гривень.
4. Визнати протиправними дії Житомирського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 30.09.2022, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102 гривень.
5. Зобов`язати Житомирський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 30.09.2022, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2021 році з розміру 2 270 гривень та у 2022 році - 2 481 гривень, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.