ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 р. 	Справа № 480/7640/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.12.2025, (головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал) по справі № 480/7640/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Сумській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Сумській області від 10.09.2025:
- № 0609075-2409-1819-UА59080270000073662, яким нараховано податок за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за належний житловий будинок за 2023 рік у сумі – 1 380,47 грн;
- № 0609077-2409-1819-UА59080270000073662, яким нараховано податок за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за належний житловий будинок за 2024 рік у сумі 2 709,57 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що має на праві приватної власності житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, провулок АДРЕСА_2 не віднесений до жодної із зон, по яким рішенням Сумської міської ради № 1240-МР від 14.07.2021 встановлені ставки податку на нерухоме майно.
Як наслідок, застосування податковим органом ставки податку 0,48 відсотків до об`єкта нерухомості, належного позивачу є таким, що суперечить рішенню Сумської міської ради № 1240-МР від 14.07.2021 та не відповідає нормам податкового законодавства.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України надано повноваження лише сільським, селищним, міським радам встановлювати ставки податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб. 
У даному випадку, рішенням Сумської міської ради № 1240-МР від 14.07.2021 затверджено ставки спірного податку за принципом зональності в залежності від місця розташування нерухомого майна. Водночас, провулок АДРЕСА_2 , де розташований будинок ОСОБА_1 не віднесений до жодної із зон, по яким рішенням визначено відповідні ставки.
Натомість, відповідачем самостійно визначено ставку податку, що підлягає застосуванню до об`єкта нерухомості, належного позивачу, що не передбачено нормами пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України.
Вказує, що суд першої інстанції не зазначив жодних норм, якими надано податковому органу право самостійно обирати ставку податку у випадку її відсутності у рішеннях сільських, селищних, міських рад, не послався на докази правомірності застосування ГУ ДПС ставки податку в розмірі 0,48 відсотків в якості мінімальної ставки, враховуючи, що рішенням Сумської міської ради № 1240-МР від 14.07.2021 не встановлено мінімальних ставок податку.
Крім того, зауважує на неврахування судом першої інстанції використання податковим органом Національного класифікатора «ДК 018-2000» при обчисленні податку на нерухоме майно, який на момент прийняття спірних податкових повідомлень-рішень втратив чинність.
ГУ ДПС у Сумській області (далі - відповідач) надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що ОСОБА_1 має у власності житловий будинок, а отже є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Рішенням Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» територію міста Суми розділено на межі розташування (зональності) нерухомого майна: І зона – Центральна, ІІ зона – Прилегла до центральної, ІІІ зона – За межами центральної, ІV зона – Периферійна 
Відповідно до додатку 1 до рішення Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР визначено, що затверджені ставки податку поширюються на всю територію м. Суми. 
Спірний житловий будинок розташований на території м. Суми, що визнається позивачем.
Додаток 4 до рішення Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР містить схематичне зображення Меж розташування (зональності) нерухомого майна, за яким до ІV зони – Периферійної відноситься житлова забудова, розташована між крайньою межею ІІІ зони та адміністративною межею м. Суми. 
Враховуючи зазначене, при обрахунку суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно за будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 податковим органом використано мінімальні ставки податку, затверджені для ІV зони – Периферійної, в розмірі 0,48%.
При цьому, звертає увагу, що позивач не може бути звільнений від обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно за належний йому житловий будинок, що перебуває на території м. Суми лише з підстав знаходження його адреси за схематичним контуром межі розташування (зональності) згідно з Додатком 4 до рішення Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 є власником, в тому числі, житлового будинку, загальною площею 211,7 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17.10.2014, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
10.09.2025 ГУ ДПС у Сумській області прийняті податкові повідомлення-рішення:
- № 0609075-2409-1819-UА59080270000073662, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2023 рік на суму 1 380,47 грн;
- № 0609077-2409-1819-UА59080270000073662, позивачу визначено суму грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2024 рік на суму 2 709,57 грн.
Не погодившись з податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно застосовано до житлового будинку позивача мінімальну ставку податку, затверджену рішенням Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240- МР для IV зони в розмірі 0,48% від розміру мінімальної робітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Нормами пп. 266.2.1 п. 266.1 статті 266 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 ПК України).
Відповідно до п.п. 266.5.1. п. 266.5. ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та тинів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1.5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.
З аналізу наведеної норми вбачається, що саме органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) надано право встановлювати ставки та пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як для фізичних, так і юридичних осіб, а також громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України.
Так, ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у спірних правовідносинах визначені рішенням Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".
Відповідно до п. 1.1 Рішення Сумська міська рада вирішила встановити на території Сумської міської територіальної громади ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, залежно від місця розташування (зональності) та типів об`єктів нерухомості згідно з Додатком 1 та Додатком 2 до цього рішення.
Межі розташування (зональності) об`єктів нерухомого майна визначені Додатком 4 Рішення, згідно з яким територію міста Суми розділено на чотири зони: І зона - Центральна, II зона - Прилегла до центральної, III зона - За межами центральної, IV зона – Периферійна .
Згідно із пп. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:
а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.
Судом встановлено, що позивач є власником, в тому числі, житлового будинку, загальною площею 211,7 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17.10.2014.
10.09.2025 ГУ ДПС у Сумській області прийняті податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2023, 2024 рр., виходячи зі ставки 0,48% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом до відповідного податкового періоду за 1 кв. метр.
За твердженням позивача, спірний житловий будинок розташований на території, що не відноситься до жодної з чотирьох зон, по яким Сумська міська рада встановила ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом правомірно застосовано мінімальну ставку податку, затверджену рішенням Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР для IV зони - Периферійної, в розмірі 0,48%, оскільки рішення ради розповсюджується на м.Суми, де зокрема, знаходиться будинок позивача.
При цьому, суд першої інстанції зауважив, що рішенням Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР не передбачено пільг на об`єкти нерухомого майна, що розташовані за межами розташування (зональності), визначених у додатку 4 до Рішення.
Колегія суддів не заперечує обов`язок позивача як власника житлового будинку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачений ст. 266 ПК України.
Водночас, відповідно до норм законодавства ставка спірного податку має бути встановлена саме Сумською міською радою. 
Як зазначено вище, рішенням Сумської міської ради від 14.07.2021 № 1240-МР затверджено ставки та пільги із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Вказаним рішенням вирішено обчислювати ставки податку, зокрема, для фізичних осіб, виходячи з принципу зональності та проведено поділ території міста Суми на чотири зони: І зона - Центральна, II зона - Прилегла до центральної, III зона - За межами центральної, IV зона – Периферійна.
Відповідачем визнається, що адреса, за якою розташовано житловий будинок позивача знаходиться поза зон, визначених Рішенням від 14.07.2021 № 1240-МР, у зв`язку з чим ним застосовано мінімальну ставку податку, встановлену для IV зони.
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що Рішенням від 14.07.2021 № 1240-МР, яке станом на момент виникнення спірних правовідносин є чинним та не скасованим, не встановлено мінімальних ставок податку.
В свою чергу, відсутність місцезнаходження житлового будинку позивача в межах зон, встановлених Рішенням від 14.07.2021 № 1240-МР не є підставою автоматичного віднесення нерухомості ОСОБА_1 до IV зони.
Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, але не виключно постанови від 15 травня 2019 року у справі № 825/1496/17, від 30 травня 2022 року у справі №807/1293/17, від 12 жовтня 2023 року у справі № 580/4020/21), що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.
Колегія суддів зауважує, що жодною нормою чинного законодавства податковим органам не надано повноважень на встановлення ставок спірного податку.
Таким чином, станом на момент складання податкових повідомлень-рішень, Сумською міською радою не встановлено ставки податку, з якої податковий орган має обчислювати спірний податок.
У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".
У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Колегія суддів зазначає, що у відповідача при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки були відсутні підстави застосовувати ставку, встановлену Сумською міською радою для IV зони, оскільки адреса житлового будинку позивача не віднесена до цієї зони.
Натомість, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 0,48% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України).
В силу ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач правомірності свого рішення належним чином не довів.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для їх скасування.
Натомість, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 1 211,20 грн та апеляційної скарги 1 816,80 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.
Враховуючи, що апеляційна скарга судом задоволена, відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028,00 грн (1 816,80 грн +1 211,20 грн) за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Сумській області.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 по справі № 480/7640/25 - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області від 10.09.2025 № 0609075-2409-1819- НОМЕР_1 та № 0609077-2409-1819-UА59080270000073662.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області (ЄДРПОУ 43995469, вул. Іллінська, 13, м. Суми, 40000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок). 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц