ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/14853/25 пров. № А/857/11511/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року, ухвалене суддею Шепелюком В.О. у м.Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №140/14853/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
28 листопада 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві за №032350009452 від 07 листопада 2025 року в частині незарахування до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, стажу роботи на посадах помічника прокурора Радянського, Франківського районів міста Львова, прокурора відділу нагляду за додержанням законів прав неповнолітніх прокуратури області у розмірі 11 років 10 місяців 3 дні, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі у розмірі 2 роки 5 місяців, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а саме: стажу на посаді стажера старшого помічника прокурора Залізничного району міста Львова, стажера прокурора Радянського району міста Львова у розмірі 1 рік 4 дня, а загалом 43 роки 9 місяців 17 днів; 
-зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці стаж роботи на посадах помічника прокурора Радянського, Франківського районів міста Львова, прокурора відділу нагляду за додержанням законів прав неповнолітніх прокуратури області у розмірі 11 років 10 місяців 3 дні, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі у розмірі 2 роки 5 місяців, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а саме: стаж на посаді стажера старшого помічника прокурора Залізничного району міста Львова, стажера прокурора Радянського району міста Львова у розмірі 1 рік 4 дня, а загалом 43 роки 9 місяців 17 днів, та провести з 30 жовтня 2025 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з його розміру у 96 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з врахуванням фактично виплачених сум.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07 листопада 2025 року №032350009452 в частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 96 відсотків суддівської винагороди з 30 жовтня 2025 року, зарахувавши до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці стаж роботи з 14 червня 1985 року по 26 серпня 1992 року на посаді помічника прокурора Радянського району міста Львова, з 27 серпня 1992 року по 02 вересня 1992 року на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів прав неповнолітніх прокуратури області, з 03 вересня 1992 року до 17 квітня 1997 року на посаді помічника прокурора Франківського району міста Львова (11 років 10 місяців 3 дні); половину строку навчання у Львівському ордена Леніна державному університеті імені Івана Франка з 25 серпня 1978 року по 25 червня 1983 року (2 роки 5 місяців); стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а саме: стаж на посаді стажера старшого помічника прокурора Залізничного району міста Львова, стажера прокурора Радянського району міста Львова з 09 червня 1984 року по 13 червня 1985 року (1 рік 4 дні), а загалом стаж роботи судді 43 роки 9 місяців 17 днів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що при здійсненні обрахунку стажу обов`язково необхідно враховувати порядок призначення (обрання) кожного окремого судді на посаду вперше, оскільки при призначенні (обранні) суддів на посаду вперше застосовувалися різні вимоги до стажу, необхідного для зайняття посади судді, які діяли на момент такого призначення (обрання).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до неможливості врахування до стажу роботи на посаді судді інших періодів , не передбачених положеннями ст. 137 №1402.
Інші учасники справи правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу вимог ч. 4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є суддею у відставці, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та з 03 травня 2020 року їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а з 30 жовтня 2025 року - щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці (а.с.49-50).
28 жовтня 2025 року рішенням №2217/0/15-25 Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_1 у відставку (а.с. 16-19).
Зі змісту цього рішення слідує, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя рішення становить 43 роки 9 місяців 17 днів. До стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право для звільнення у відставку, зараховано стаж роботи на посаді судді 28 років 6 місяців 10 днів; стаж роботи на посадах помічника прокурора Радянського, Франківського районів міста Львова, прокурора відділу нагляду за додержанням законів прав неповнолітніх прокуратури області 11 років 10 місяців 3 дні; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, а саме стаж на посаді стажера старшого помічника прокурора Залізничного району міста Львова, стажера прокурора Радянського району міста Львова 1 рік 4 дні.
30 жовтня 2025 року позивач звернулася у сервісний центр ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.15), яка відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у в м. Києві.
Рішенням ГУ ПФУ у в м. Києві від 07 листопада 2025 року №032350009452 ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 66% суддівської винагороди, починаючи з 30 жовтня 2025 року з огляду на стаж судді у 28 років 5 місяців 15 днів (а.с.20).
Позивач, вважаючи, що дії пенсійного органу при визначенні відсотку від суддівської винагороди при призначенні щомісячного довічного грошового утримання протиправними в частині не зарахування до стажу як судді стажу роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, половини строку навчання у вищому навчальному закладі, та стажу роботи на посадах помічника прокурора та прокурора відділу, звернулась до суду за захистом свого порушеного права на належне довічне грошове утримання судді у відставці.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 142 Закону №1402-VIII суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
За приписами частин 1 та 2 статті 137 Закону №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Абзацом 4 пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Відповідно до частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII в редакції Закону України від 12.07.2018 № 2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» (далі - Закон № 2509-VIII), до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Колегією суддів встановлено, що на момент прийняття Вищою радою правосуддя рішення від 28 жовтня 2025 року рішенням №2217/0/15-25 про звільнення позивача з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку частина друга статті 137 Закону № 1402-VIII діяла в редакції Закону № 2509-VIII.
Таким чином, позивачу до стажу роботи на посаді судді, що враховується при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додатково зараховується стаж роботи, вимога щодо якого визначалась законом та надавала право на призначення на посаду судді.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.
Також в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.
Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).
Так, згідно з пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".
Отже, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постановах від 06 березня 2018 у справі №308/6953/17, від 30 січня 2020 року у справі №592/3694/17, від 23 червня 2022 року у справі №420/1987/21, від 08 вересня 2022 року у справі №380/10696/21.
Крім того, у зв`язку із систематичним нехтуванням пенсійними органами стажу судді, що визначається Вищою радою правосуддя при звільненні суддів у відставку, рішенням Ради суддів України від 11 квітня 2024 року №6 звернута увага Пенсійного фонду України на необхідність приведення діяльності органів Пенсійного фонду України у відповідність до висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, та вказано на неприпустимість перегляду органами Пенсійного фонду України стажу роботи судді, що дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, що визначений у рішенні Вищої ради правосуддя при розгляді заяви про відставку.
Рішенням Ради суддів України від 11 квітня 2024 року №6 також наголошено, що необхідний стаж роботи на посаді судді, з якого має розраховуватись та виплачуватись відповідне грошове утримання, обчислюється Вищою радою правосуддя як єдиним, конституційним органом, при прийнятті рішення про звільнення судді у відставку.
Слід зазначити, що абзацом 4 пункту 34 «Прикінцевих і перехідних положень» Закону №1402-VІІІ регламентовано, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
У свою чергу у відповідності до пункту 11 Перехідних положень Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
Так, до набрання чинності Законом №2453-VІ зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року №2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-XII).
На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Закону №2862-XII.
Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.
Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Відповідно до абзацу 2 статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Після втрати чинності статті 1 вказаного Указу Президента України питання зарахування в стаж роботи судді інших періодів діяльності було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року №545.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року №545 пункт 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 (865-2005-п) «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» доповнено абзацом такого змісту: «До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби».
Зазначена постанова Кабінету Міністрів України (№ 865-2005-п) втратила чинність 01 січня 2012 року.
У відповідності до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
Зміст наведених норм права дає підстави стверджувати, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону №1402-VIII, було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, час роботи на посадах прокурорів і слідчих.
Судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві до стажу роботи позивача на посаді судді зараховано виключно періоди роботи суддею.
Разом з тим, ОСОБА_1 у період з 25 серпня 1978 року по 25 червня 1983 року навчалася за денною формою у Львівському ордена Леніна державному університеті імені Івана Франка, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста (а.с.5).
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.10-13), дата заповнення 09 червня 1984 року, наявні такі відомості про роботу позивача в органах прокуратури:
-з 09 червня 1984 року до 13 червня 1985 року обіймала посади стажера старшого помічника прокурора Залізничного району міста Львова, стажера прокурора Радянського району міста Львова;
-з 14 червня 1985 року до 26 серпня 1992 року - помічник прокурора Радянського району міста Львова;
-з 27 серпня 1992 року до 02 вересня 1992 року обіймала посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів прав неповнолітніх прокуратури області;
-з 03 вересня 1992 року до 14 травня 1997 року - помічник прокурора Франківського району міста Львова.
Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить понад 28 років (тобто дотримується умова не менше 10 років), то до стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, підлягає врахуванню половина строку навчання з 25 серпня 1978 року по 25 червня 1983 року за денною формою у вищому навчальному закладі (2 роки 5 місяців), а також час роботи на посадах прокурорів і слідчих.
Позивачу здійснено нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, при цьому загальний процент розрахунку пенсії від заробітку становить 66,00%, що не відповідає вимогам ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII (щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді). Вказана норма закону неконституційною не визнавалася. Позивач має стаж роботи на посаді судді 43 роки 9 місяців та 17 днів. Отже, за кожний рік роботи на посаді судді понад 20 років позивач має право на збільшення відсотків грошового утримання 46% і загальний відсоток розрахунку має становити 96%. Отже, відповідач мав нарахувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці позивачу врахувавши вказані вище періоди до його стажу та застосувавши загальний процент розрахунку пенсії від заробітку 96%.
Наведені обставини враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність рішення пенсійного органу у частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді, а тому спірне рішення в цій частині слід скасувати та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок довічного грошового утримання з 30.10.2025 – дати звернення до пенсійного органу із відповідною заявою (дати призначення довічного грошового утримання судді у відставці).
Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі № 140/14853/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк