Справа № 485/2326/25
Провадження №2/485/57/26

РІШЕННЯ
іменем України

29 квітня 2026 року м. Снігурівка

Суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області в складі:
головуючої судді Бодрової О.П.,
за участю секретаря судового засідання Камінського Б.О.,
позивача – ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
представника позивача – ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снігурівка цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до Заводської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права постійного користування земельною ділянку в порядку спадкування за заповітом, визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом,
установив:
Описова частина
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
09 грудня 2025 року ОСОБА_2 , яка діє від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права постійного користування земельною ділянку в порядку спадкування за заповітом, визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом.
В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на майно, яке складається з земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,20 га, яка належала йому згідно державного акту на право постійного користування землею. На земельній ділянці ОСОБА_3 побудував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у якому постійно проживав та був зареєстрований, право власності на який не зареєстровано. За життя ОСОБА_3 склав заповіт на користь позивача, який прийняв спадщину за заповітом та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину майна, а саме земельної ділянки площею 7,02 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 24.06.2025 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, надану в постійне користування для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,20 га, у зв`язку з тим, що надано документ, який посвідчує право постійного користування землею, а не право власності спадкодавця, а також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Окрім того, у державному акті на право постійного користування землею допущено помилку в написанні прізвища померлого. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд встановити факт належності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , Державного акту на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_3 , виданий Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 29.11.1993 року на підставі рішення Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року № 11, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №255; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування земельною ділянкою земельною ділянкою площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована в межах території Первомайської (Киселівської сільської ради) селищної ради (с.Максимівка) Миколаївського району Миколаївської області, за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4825781700:18:004:0002 та яка належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 29.11.1993 року виданого Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області на підставі рішення Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року № 11, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №255; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Інші процесуальні дії у справі
Суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області своєю ухвалою від 10 грудня 2025 року вказану позовну заяву прийняла до розгляду та відкрила провадження у справі в порядку загального позовного провадження, витребувано докази /а.с.35-36/.
Снігурівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою від 10 березня 2026 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду /а.с.141/.
Снігурівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою від 02 квітня 2026 року змінив назву відповідача /а.с.169/.
Позиції учасників справи
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що батько позивача був власником будинку та заповів його своєму сину. ОСОБА_3 помер у 2008 році, після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, в частині нерухомого майна ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в іншій частині – відмовлено. Факт родинних відносин підтверджено рішенням суду. Право постійного користування землею підтверджено відповідним актом, на якій було побудовано спірний житловий будинок. Раніше село Максимівка не мало вулиць та нумерації будинків, тому в документах не зазначено назву вулиці та номер будинку. Право власності на будинок у БТІ не зареєстровано. Будинок збудовано у 1969 році. 
Позивач у судовому засіданні підтримав позицію свого представника. Додатково зазначив, що народився у селі Максимівка в спірному будинку та проживає там по сьогоднішній день. Батьки будували будинок самостійно. Коли присвоєно назву вулиці не пам`ятає. Інші спадкоємці відсутні. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи у їх відсутності, заявлені позовні вимоги визнають та не заперечують щодо їх задоволення.
Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Суд, заслухавши думку учасників справи, свідків, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до такого.
Суд встановив, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03 лютого 1959 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , в графі «Батько» значиться ОСОБА_3 /зв.а.с.8/.
Снігурівський районний суд Миколаївської області своїм рішенням від 25 листопада 2008 року встановив факт родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як між батьком і сином /а.с.9/.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 10 квітня 2024 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №12 /а.с.10/.
На підставі Державного акту на право приватної власності на землю виданого 29 листопада 1993 року на підставі рішення виконкому Киселівської сільської Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року №11, ОСОБА_3 надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,20 гектарів на території с.Максимівка Киселівської сільської Ради для обслуговування жилого будинку. Акт зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №255 /а.с.11-12/.
За даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-2300343292025 від 13.05.2025, земельна ділянка з кадастровим номером 4825781700:18:004:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2000 га, на праві власності належить ОСОБА_3 /а.с.13-18/.
Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, інвентарна справа №183, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок садибного типу, загальною площею 44,7 м2. Замовник технічного паспорту – ОСОБА_1 /а.с.20-22/.
Відповідно до листа КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Миколаївської міської ради №2-2347 від 20.06.2024, проведено поточні інвентаризаційні роботи житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 28.12.2012 право власності зареєстровано в КП «ММБТІ» не зареєстровано. За результатами обстеження станом на 30.04.2024 встановлено, що на земельній ділянці АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок загальною площею 44,7 кв.м. Об`єкти самочинного будівництва відсутні /а.с.23/.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №863578, виданого 11 листопада 2009 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 7,02 га, яка розташована в межах території Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, кадастровий номер 4825781700:15:000:0070, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /зворот а.с.23-25/.
Постановою завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, надану в постійне користування для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,20 га, яка розташована в межах АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що надано документ, який посвідчує право постійного користування землею, а не право власності спадкодавця /зворот а.с.25-26/.
Постановою завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно /зворот а.с.26-27/.
Згідно листа Киселівського старостинського округу Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області №41/11.4/3-09 від 17.12.2024, внаслідок бойових дій 2022 року на території Киселівського старостинського округу адмінбудівля старостату зруйнована, архівні документи знищені, тому неможливо надати копії запитуваних документів, а саме витяг з погосподарської книги /зворот а.с.27/.
За даними акту підтвердження фактичного проживання ОСОБА_3 від 02.03.2025, встановлено що ОСОБА_3 проживав у АДРЕСА_1 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у власному будинку. Та похований в селі Максимівка Миколаївського району Миколаївської області /а.с.28/.
За даними довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 30.01.2025, встановлено, що оціночна вартість житлового будинку загальною площею 44,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 4825781700:18:007:0000, площею 1000 кв.м., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), складає 203932,56 грн. Рік введення в експлуатацію будинку – 1969 рік /а.с.31/.
Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу №564/08 від 07.10.2008. Згідно зазначеною спадкової справи ОСОБА_1 07.10.2008 звернувся із заявою про прийняття спадщини, та є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 /а.с.46-60/.
Згідно заповіту від 27 жовтня 2006 року, посвідченого секретарем виконкому Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Чубатенко О.П., який зареєстровано у реєстрі за №267, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження – все належне йому на праві власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, тобто все те, що буде належати йому на день його смерті та на що він за законом матиме право, заповів своєму синові ОСОБА_1 . Окрім того, у заповіті зазначено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Максимівка Снігурівського району Миколаївської області, та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Інші спадкоємці відсутні.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №459962667 від 12.01.2026), відомості щодо об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні /а.с.61/.
Згідно листа Центрального району електричних мереж АТ «Миколаївобленерго» №12.06-049/389 від 22.08.2024, ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 /а.с.79/.
За даними листа АТ «Миколаївобленерго» №01/01-22-499 від 23.01.2026, особовий рахунок № НОМЕР_5 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 /зворот а.с.79/.
Окрім того, згідно наданих суду документів, встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя був зареєстрованим та проживав у с.Максимівка Снігурівського (нині Миколаївського) району Миколаївської області /а.с.80-107/.
За даними довідки Киселівського старостинського округу Заводської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області №21/11.4-09 від 02.03.2026, будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка була надана у постійне користування для обслуговування житлового будинку 0,20 га ОСОБА_3 , згідно державного акту на земельну ділянку від 29.11.1993 /а.с.137/.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що знає ОСОБА_3 зі свого народження. Батьки позивача почали будувати будинок приблизно в 1960 роках. Коли були дітьми, носили глину, допомагали. Наразі вулиця називається Перемоги, раніше назви вулиці не було. Родина ОСОБА_3 проживали у вказаному будинку все своє життя, там народилися їх діти, будинок будували за власні кошти. Батьки ОСОБА_1 померли також у вказаному будинку, поховані у селі Максимівка. Згодом, ОСОБА_1 зробив ремонт.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила, що знала ОСОБА_3 . Коли переїхала жити до села Максимівка, познайомилася з ними, були сусідами. Він проживав за адресою АДРЕСА_1 . У вказаному будинку проживали батьки ОСОБА_1 , сам позивач та його сестра. З 1994 року вказаний будинок вже був збудований. Сім`я там проживала постійно, вела господарство. У родини ОСОБА_1 будинок лише один, інших будинків немає.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначила, що є сусідкою родини ОСОБА_7 та знає їх з 1960 року. Бачила як вони самостійно будували будинок, господарем якого був ОСОБА_3 . У будинку проживали батьки та двоє дітей. Із сім`єю ОСОБА_7 була у дружніх відносинах. Позивач доглядав свого батька та здійснив його поховання. У родини був лише цей будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Батькам позивача видали земельну ділянку для будівництва житлового будинку, на якій збудовано будинок під №14. Після смерті батьків позивач зробив ремонт у будинку.
Щодо вимог про встановлення факту належності правовстановлюючого документу
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку може бути встановлений факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Встановлення даного факту має для позивача юридичне значення, оскільки наявність помилки в зазначені прізвища спадкодавця в правовстановлюючому документі ставить під сумнів належність майна спадкодавцю та позбавляє його можливості оформити спадщину.
З урахуванням викладеного, а також з огляду на необхідність встановлення юридичного факту для реалізації позивачем його права спадкування, суд дійшов висновку, що зазначені вище докази у своїй сукупності доводять той факт, що Державний акт на право постійного користування землею, виданий Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 29.11.1993 на підставі рішення Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року № 11, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №255, виданий на ім`я ОСОБА_3 , фактично належав ОСОБА_3 , а тому вимоги позивача про встановлення цього факту підлягають задоволенню.
Щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Відповідно до ст.1261, 1262 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Статтею 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст. 1, 3 та 8).
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».
Таким чином, право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для будівництва є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.
Згідно з нормами ч. 2 ст. 413 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування.
На час надання спадкодавцю права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: «Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України від 18.12.1990, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності».
Згідно ст.19 ЗК України від 18.12.1990 сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами в тому числі для будівництва підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
Право користування земельною ділянкою чи її частиною не припинялося у випадку смерті особи, якій була надана земельна ділянка в користування (ст. 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній поняття «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.
Тому право постійного користування спірною земельною ділянкою, не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть спадкодавця.
Отже, на момент смерті спадкодавця, йому на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою.
У постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно із загально дозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них (п. 29). Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що погоджується з тим, що право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є різними інститутами і зауважує, що ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції не передбачав можливості набуття фізичною особою земельної ділянки у приватну власність. Натомість цей кодекс гарантував фізичним особам право набувати земельні ділянки, зокрема, у довічне успадковуване володіння та у постійне користування. Обидва інститути передбачали можливість користування земельною ділянкою без обмеження будь-яким строком і, на думку Великої Палати Верховного Суду, відповідні майнові права могли бути об`єктом спадкування (п. 31).
На час смерті спадкодавця перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою був визначений у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Ця стаття не регламентує припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою для будівництва об`єкту на підставі приписів ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. А у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року не було такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою як смерть фізичної особи-користувача.
У постанові від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право (п. 7.27).
Ані за життя, ані після смерті спадкодавця, належне йому право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене, отже право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини після смерті останнього, фактом його смерті це речове право припинено не було, а тому позивач його успадкував.
Щодо права власності на житловий будинок в порядку спадкування 
Як зазначалося раніше, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Положеннями ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1222 ЦК України).
Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
За ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.
Cтаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого права, яке у відповідності до вимог ст. 20 цього кодексу особа здійснює на свій розсуд, а стаття 16 Цивільного кодексу визначає способи захисту цивільних прав, одним з яких є визнання відповідного права.
Законодавцем встановлений певний порядок набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування нотаріальний порядок. Лише у випадку неможливості оформлення права власності на спадщину в нотаріальному порядку, спадкоємець має право на судовий захист свого невизнаного, оспорюваного чи порушеного права.
Позивач використав всі можливості нотаріального оформлення свого права на спадщину, але йому було відмолено з наданням правового обґрунтування.
Згідно ст. 66-69 Закону України «Про нотаріат», п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленум Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 24 даної Постанови зазначено, що за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Окрім того, у 1969 році, на час будівництва спірного житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Вказані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, а також Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Виходячи зі змісту ст. 5 ЦК України, до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення.
Позивач ОСОБА_1 виявив свою волю на прийняття спадщини шляхом подання нотаріусу заяви від 07 жовтня 2008 року про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 та шляхом подання позовної заяви про визнання за ним права власності, зокрема, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Інших спадкоємців на житловий будинок, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , немає.
Заводська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області не оспорює право власності на будинок, не заперечує щодо визнання права власності за позивачем.
Аналізуючи всі обставини справи, суд приходить до переконання, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.
Керуючись ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд
ухвалив:
Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до Заводської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права постійного користування земельною ділянку в порядку спадкування за заповітом, визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом.
Встановити факт належності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , Державного акту на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_3 , виданий Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 29.11.1993 року на підставі рішення Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року № 11, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №255.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування земельною ділянкою земельною ділянкою площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована в межах території Первомайської (Киселівської сільської ради) селищної ради (с.Максимівка) Миколаївського (колишній Снігурівський)району Миколаївської області, за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4825781700:18:004:0002 та яка належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 29.11.1993 року виданого Киселівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області на підставі рішення Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року № 11, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №255.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою  АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 29 квітня 2026 року.

Позивач:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач:
Заводська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області, код ЄДРПОУ 04375174, адреса: Миколаївська область, Миколаївський район, смт Заводське, вул.Ювілейна, буд.9.

Суддя           О.П.Бодрова