Справа № 521/17596/25
Номер провадження № 2/521/1107/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Шевчук Н.О.,
секретаря судового засідання Жекової А.О.,

за участю учасників, представників учасників справи :
від ОСОБА_1 - адвокат Скрипник Д.О., яка діє на підставі ордера;
від ОСОБА_2 - адвокат Дворніченко О.О., який діє на підставі ордера; 
від ОСОБА_3 - не з`явився;
від ОСОБА_4 - адвокат Миколюк А.П., який діє на підставі ордера.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипник Дар`я Олександрівна звернулася до Хаджибейського районного суду міста Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, у якому просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN ID.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , укладений 12.01.2024 року в ТСЦ 5142 між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ); визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN ID.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , укладений 03.09.2024 року в ТСЦ 7341 між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).
Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що 09.08.2022 року вона звернулась з позовною заявою до суду про стягнення коштів до ОСОБА_2 , у якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 30 517, 80 доларів США, які складались із суми боргу за договором позики (28 200 доларів США) та 3% річних (2 317, 80 доларів США) (справа № 521/11315/22).
Як зазначено позивачем, 05.06.2024 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення в справі № 521/11315/22 про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та вирішено стягнути з нього суму заборгованості за договором позики від 24.09.2019 року в розмірі 28 200 доларів США та 3% річних в розмірі 1972. 50 доларів США, а також - судовий збір у сумі 11 031 грн. Вказане рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.02.2025 року.
Так, за доводами позивача, під час розгляду вказаної вище справи, її представником у відповідь на адвокатський запит було отримано інформацію про те, що на ім`я ОСОБА_2 07.03.2023 року було зареєстровано автомобіль VOLKSWAGEN ID.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , проте, 12.01.2024 року вказаний ТЗ було перереєстровано на ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу, а 03.09.2024 року - на ОСОБА_4 , незважаючи на те, що 09.01.2024 року ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси було накладено арешт на вказаний вище транспортний засіб.
В подальшому, як вказала позивачка, 08.04.2025 року нею, на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси до Хаджибейського ВДВС в місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) було направлено виконавчий лист Малиновського районного суду міста Одеси, виданий 17.03.2025 року у справі №521/11315/22, на підставі чого, 16.04.2025 року Державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (№ ВП 77830559), в рамках якого позивачка дізналася, що станом на час подання цього позову автомобіль належить саме ОСОБА_4 .
Водночас, як вказала позивач, рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості досі не виконане, у боржника відсутнє майно, за рахунок якого відповідач може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором - позивачем у даній справі.
Відтак, як вважає позивач, спірні, зазначені у даній справі як предмет спору, договори купівлі - продажу автомобіля, мають бути визнані недійсними, оскільки такі правочини укладені на шкоду кредитору - ОСОБА_1 , з метою унеможливлення виконання рішення суду.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 09.10.2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 від 07.10.2025 року (вх. №66352) про забезпечення позову; накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль VOLKSWAGEN ID.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , власником якого є ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 20.10.2025 року відкрито провадження у справі №521/17596/25, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання.
28.10.2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Громадського Олексія Васильовича надійшов відзив на позовну заяву (вх. №71383), у якому представник відповідача - 1 просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив судом долучено до матеріалів цивільної справи.
Зокрема, за доводами відзиву на позов, представник відповідача - 1, посилаючись на зазначені позивачем у позовній заяві обставини, вказав, що як вбачається з ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 09.01.2024 року у справі №521/11315/22 вирішення питання про накладення арешту на авто відбувалось без участі та повідомлення відповідача.
Так, за доводами представника відповідача - 1, з матеріалів, розміщених в системі «Електронний Суд» вбачається, що 06.12.2023 року відповідача було сповіщено про судове засідання яке мало відбутись 30.01.2024 року, проте, ні про який розгляд питання забезпечення позову 09.01.2025 року не йшлося.
Таким чином, як вважає відповідач - 1, здійснюючи відчуження автомобіля на користь знайомого, відповідач - 1 не знав і не міг знати про розгляд питання про арешт авто.
При цьому, відповідач - 1 наголосив, що як вбачається з позовної заяви, договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 та Колесніченком було укладено 12.01.2024 року, тобто, до ухвалення рішення про стягнення боргу і за рік до того як воно набрало законної сили, а отже, на момент укладення договору ОСОБА_2 не знав і не міг знати, що згодом він стане боржником.
Щодо доводів позивачки про те, що відповідач - 1 користувався відчуженим автомобілем, що свідчить про фраудаторність договору купівлі - продажу, відповідач - 1 вказав, що вказане не відповідає дійсності, оскільки станом на лютий 2024 року ОСОБА_2 ще не підібрав собі нове авто для покупки, проте у нього виникла необхідність поїхати до Республіки Молдови для того щоб зустрітися з рідними, та позичив у ОСОБА_3 вказане авто, після чого повернув останнє відремонтованим.
Щодо подальшого укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідач - 1 вказав, що ОСОБА_3 розпорядився автомобілем як власним, усвідомлюючи, що до нього у повному обсязі перейшло право власності від ОСОБА_2 . Окрім цього, ОСОБА_3 не був обізнаний про наявність спору у ОСОБА_2 з позивачкою, а тим більше про накладений арешт ОСОБА_3 нічого не було відомо, з огляду на що, він є добросовісним набувачем, так само як і ОСОБА_4 .
Зазначаючи про нерелевантність судової практики, наведеної позивачем у позовній заяві, відповідач - 1 зауважив, що відносини, що виникли між позивачкою і ОСОБА_2 не мають ознак фраудаторності, з огляду також і на те, що на момент вчинення спірної угоди, ОСОБА_2 не знав яке рішення прийме суд та не міг ухилятись від його виконання, не був боржником у виконавчому провадженні.
03.11.2025 року через підсистему «Електронний Суд» до Хаджибейського районного суду міста Одеси від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №73000), у якій позивач, зокрема, заперечуючи щодо доводів відзиву відповідача - 1, вказала, що справа № 521/11315/22, в якій розглядалось питання про забезпечення позову та про яку йдеться у відзиві, не являє собою випадок, передбачений ч. 5 ст. 153 ЦПК України. Відповідно, учасники цієї справи не мали бути повідомлені про засідання, в якому вирішувалось питання про арешт майна.
Також представником позивача наголошено, що незрозумілим є те, з якою метою представник звертає увагу на зміст письмових пояснень, поданих у справі № 521/11315/22, так як у них не згадується про арешт майна, адже в таких поясненнях не є обов`язковим зазначення будь-яких тверджень про заходи забезпечення позову. У поясненнях відмічалось те, на що мав намір звернути увагу представник. 
Разом з тим, стосовно тез про те, яким чином заява про забезпечення позову в справі № 521/11315/22 потрапила до суду, позивач вважає, що вони не заслуговують на увагу, адже на копії доданої до позову заяви про забезпечення позову наявний відповідний штамп канцелярії. За результатами ж розгляду вказаної заяви судом було постановлено ухвалу про її задоволення 09.01.2024 року.
Щодо позиції представника відповідача - 1 про те, що укладаючи договір позики, ОСОБА_2 не знав і не міг знати про те, що згодом він може стати боржником і яке рішення буде ухвалено судом, позивач вказала, що визнання договору недійсним з огляду на його фраудаторність можливе навіть до ухвалення судом рішення, адже сам факт того, що позичальник обізнаний та зобов`язався повернути грошові кошти, отримані на підставі договору позики (в разі їх неповернення та подальшого
звернення з позовом до суду щодо їх стягнення), свідчитиме про те, що укладені в подальшому ним правочини, направлені на відчуження майна, будуть фраудаторними.
Одночасно з цим, позивачка звернула увагу суду на ту обставину, що позовні вимоги позивача в даній справі полягають у тому, що остання просить визнати недійсними договори купівлі-продажу та в разі задоволення таких вимог відповідний транспортний засіб, щодо якого вказані договори укладались, буде повернуто у власність первісному власнику, з огляду на що, твердження відповідача про те, що автомобіль не повернеться у власність боржника - ОСОБА_2 , такими, що не заслуговують на увагу.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 04.02.2026 року у справі № 521/17596/25 клопотання представника позивача ОСОБА_6 від 03.10.2025 року про витребування доказів задоволено; витребувано від Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України належним чином завірені копії: договору купівлі - продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , укладеного 12.01.2024 року в ТСЦ 5142 між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКЕПТ НОМЕР_3 ); договору купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN ID.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , укладеного 03.09.2024 року в ТСЦ 7341 між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ).
16.02.2026 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси надійшли витребувані від Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України документи.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 10.03.2026 року у справі № 521/17596/25 підготовче провадження було закрите, справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог.
31.03.2026 року поштою через канцелярію до Хаджибейського районного суду міста Одеси від ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення (вх. №21778), у яких відповідач - 3 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог; врахувати те, що вона є добросовісним набувачем транспортного засобу, оскільки він придбаний нею в силу законних підстав та їй не було відомо про будь-які обтяження, арешти, судові спори. Письмові пояснення судом долучено до матеріалів цивільної справи.
Відзивів, будь-яких інших письмових пояснень, заперечень, від відповідача 2 до суду не надійшло, що в розрізі вимог ЦПК України не є перешкодою для вирішення справи по суті позовних вимог за наявними у ній матеріалами.
У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги та доводи позову, з мотивів, викладених письмово у позовній заяві, просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, заперечувала щодо долучення до матеріалів справи письмових документів, наданих відповідачем -3 як додатків до письмових пояснень.
Представник відповідача - 1 в судовому засіданні заперечував щодо вимог позовної заяви з мотивів, викладених у відзиві на позов, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник відповідача - 3 в судовому засіданні також заперечував щодо вимог позовної заяви з мотивів, викладених у письмових поясненнях.
Інший відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, будь-яких заяв або клопотань суду не надав, про причини своєї неявки суд не повідомив. 
Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-2.
Також, в судовому засіданні під час судового розгляду суд протокольною ухвалою вирішив долучити до матеріалів справи письмові пояснення відповідача -3, які надійшли до суду 31.03.2026 року.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, враховуючи таке.

Хаджибейським районним судом міста Одеси було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.09.2025 року №445407466 вбачається, що у ОСОБА_2 у спільній частковій власності наявні об`єкти нерухомості: закінчений будівництвом об`єкт - мехтік, склад насіннєвий, ЗАВ - 40, артсвердловина, ОСОБА_7 , комлекс, майстерні, склад та сарай, на що 16.04.2025 року в рамках виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт; а також нежилі приміщення, розташовані у м. Сімферополь АР Крим.
Судом встановлено, що у 2022 році до Малиновського районного суду міста Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 30517,80 доларів США, що складається з суми боргу за договором позики, що дорівнює 28200 доларів США та 3% річних в сумі 2317,80 доларів США, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 24.09.2019 року між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 28200 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 25.10.2019 року, чого не зробив, що стало підставою для звернення до суду позивачем з відповідним позовом.
Під час розгляду справи №521/11315/22 ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 09.01.2024 року, з урахуванням ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 19.01.2024 року про виправлення описки, в порядку забезпечення позову було накладено арешт на транспортний засіб VOLKSWAGEN ID.44, 150Квт, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , який належив на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; накладено арешт на грошові кошти, які наявні на банківських рахунках ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , що відкриті в банківських установах України в межах ціни позову (30517,80 дол. США).
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05.06.2024 року у справі №521/11315/22, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.02.2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та 3 % річних за договором позики задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.09.2019 року в розмірі 28200 доларів США, 3% річних в розмірі 1972, 5 доларів США; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.
22.12.2023 року на запит адвоката, ГСЦ МВС надав відповідь (вих. №31/2421АЗ-29795-2023) про те, що 07.03.2023 року відбулася первинна реєстрація ТЗ VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 за актуальним власником: ОСОБА_2 .
На виконання вимог ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 09.01.2024 року у справі №521/11315/22 щодо накладення арешту на ТЗ VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях повідомило листом від 20.02.2024 року №31/30-01-С-243-2024 представника позивача про те, виконати вимоги вказаної вище ухвали суду неможливо, оскільки ТЗ VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 перереєстровано за іншою особою.
З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 21.03.2024 року №31/30-02-176-Аз-2024, яка була надана представнику позивача на її адвокатський запит, 12.01.2024 року ТЗ VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 був зареєстрований за ОСОБА_3 .
18.02.2025 року на запит адвоката, РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях за вих. №31/30/15/183-аз/08-2025-192-2025 повідомив, що зареєстровані транспортні засоби на ім`я ОСОБА_2 відсутні.
17.03.2025 року Малиновським районним судом міста Одеси у справі №521/11315/22 було видано виконавчий лист на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 04.02.2025 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.
16.04.2025 року Головним державним виконавцем Хаджибейського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (№77830559) з виконання виконавчого листа №521/11315/22 виданого 17.03.2025 року.
З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 30.04.2025 року №31/30/15484-аз/08-2025-507-2025, наданої на запит адвоката, вбачається, що 07.03.2023 року в ТСЦ 5142 автомобіль VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 5142 перереєстровано на ім`я - ОСОБА_3 , 03.09.2024 року - на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 7341 перереєстровано на ім`я ОСОБА_4 .
З Витягу з Державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 11.09.2025 року вбачається, що автомобіль VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 03.09.2024 року перереєстровано на нового власника.
З інформаційної довідки про виконавче провадження від 11.09.2025 року за ВП №77830559 вбачається, що Головним державним виконавцем Горбенко Микитою Олеговичем Хаджибейського ВДВС у місті Одесі ОМУМЮ України, виконавче провадження № 77830559 відкрито 16.04.2025 року на підставі виконавчого листа від 17.03.2025 року №521/11315/22, виданого Малиновським районним судом міста Одеси відносно боржника ОСОБА_2 , 16.04.2025 року винесено постанову про арешт коштів боржника, 17.04.2025 року винесено постанову про арешт майна боржника, 17.04.2025 року винесено постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи - боржника у банку для здійснення видаткових операцій.
15.05.2024 року постановою Малиновського районного суду міста Одеси у справі №521/3233/24  ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 850 грн.
Зокрема, за вказаною постановою, яка набрала законної сили, судом було встановлено, що 18.02.2024 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки VOLKSWAGEN, державний номерний знак НОМЕР_7 по вул. Бугаївській, 1 в м. Одесі порушив пункт 16.11 Правил дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з моторолером марки KAWASAKI номерний знак НОМЕР_8 під керуванням ОСОБА_8 , внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Також у матеріалах справи наявні надані представником відповідача письмові пояснення представника позивача у справі №521/11315/22.
З наданої ГСЦ МВС на запит суду копії договору купівлі - продажу транспортного засобу №5142/2024/4254551 від 12.01.2024 року, який було підписано в сервісному центрі ТСЦ 5142, вбачається, що такий договір щодо автомобіля VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зокрема, за вказаним вище договором, ціна ТЗ складає 45000 грн.
З наданої ГСЦ МВС на запит суду копії договору купівлі - продажу транспортного засобу №7341/2024/4857538 від 03.09.2024 року, який було підписано в сервісному центрі ТСЦ 7341, вбачається, що такий договір щодо автомобіля VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , було укладено між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 . Зокрема, за вказаним вище договором, ціна ТЗ складає 300000 грн.
Інших належних та допустимих доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали цивільної справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання спірних договорів купівлі - продажу недійсними, з огляду на їх фраудаторність.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права під час вирішення справи по суті позовних вимог.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц).
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Так, законодавцем визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є основною ознакою правочину як юридичного факту.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 року у справі № 759/24061/19).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. ч. 1, 3 якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати КГС у постанові від 19.02.2021 року у справі № 904/2979/20 та Верховний Суд у постанові від 04.04.2025 року у справі № 745/582/21 сформулювали висновок про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами (принципами) цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (ст. 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 вказано, що: «цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 523/17429/20).
Також, у постанові від 09.11.2022 року у справі № 205/7254/18 Верховний Суд вказав, що аналіз ч. 2 ст. 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які становлять зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. 
Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наставати відповідальність (наприклад, ч. 3 ст. 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.
Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил Європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Таким чином, суд зазначає, що засада добросовісності контрагента, як принцип цивільного законодавства застосовується як при укладенні договору, його виконанні, так і враховуються при розгляді судом такого інституту цивільного права як визнання договору недійсним.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом.
Разом з тим, ст. 13 Цивільного кодексу України визначено межі здійснення цивільних прав. Відповідно до ч. 2 цієї статті при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).
Повертаючись до тлумачення ст. 13 Цивільного кодексу України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, суд повторює, що вона встановлює те, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.
Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.
Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.
Здійснюючи тлумачення ст. 13 Цивільного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 року у справі № 917/1212/21 дійшла висновку про те, що при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При цьому, при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. ч. 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 Цивільного кодексу України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України, та вказано, що "оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно із яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, словосполучення "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Цивільним кодексом України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 26.04.2023 року у справі № 644/5819/20 зазначив про те, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
При цьому, зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) "використовувала/використовували "право на зло";
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин (така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.02.2024 року у справі № 464/7832/21, від 10.02.2021 року у справі № 754/5841/17).
Так, у справі, що наразі розглядається, судом встановлено, що у 2022 році до Малиновського районного суду міста Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 30517,80 доларів США, що складається з суми боргу за договором позики, що дорівнює 28200 доларів США та 3% річних в сумі 2317,80 доларів США, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 24.09.2019 року між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 28200 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 25.10.2019 року, чого не зробив, що стало підставою для звернення до суду позивачем з відповідним позовом.
Також судом встановлено, що під час розгляду справи №521/11315/22 ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 09.01.2024 року, з урахуванням ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 19.01.2024 року про виправлення описки, в порядку забезпечення позову було накладено арешт на транспортний засіб VOLKSWAGEN ID.44, 150Квт, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , який належив на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; накладено арешт на грошові кошти, які наявні на банківських рахунках ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , що відкриті в банківських установах України в межах ціни позову (30517,80 дол. США).
Судом встановлено, що доказів того, що вказана вище ухвала про накладення арешту на автомобіль була пред`явлена позивачкою до виконання до ТСЦ до 12.01.2024 року - матеріали справи не містять.
В подальшому, рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05.06.2024 року у справі № 521/11315/22, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.02.2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та 3 % річних за договором позики задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.09.2019 року в розмірі 28200 доларів США, 3% річних в розмірі 1972, 5 доларів США; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, у 2023 році відповідач набув права власності на автомобіль VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску.
Як встановлено судом у даній справі, з наданої ГСЦ МВС копії договору купівлі - продажу транспортного засобу №5142/2024/4254551 від 12.01.2024 року, який було підписано в сервісному центрі ТСЦ 5142, вбачається, що такий договір щодо автомобіля VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; ціна договору складає 45000 грн.; з наданої ГСЦ МВС на запит суду копії договору купівлі - продажу транспортного засобу №7341/2024/4857538 від 03.09.2024 року, який було підписано в сервісному центрі ТСЦ 7341, вбачається, що такий договір щодо автомобіля VOLKSWAGEN ІD.4, 150 КвТ, 2022 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , було укладено між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 ; ціна договору складає 300000 грн.
Позивач, у даній справі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, вважає, що вказані вище договори купівлі - продажу за своєю суттю є недійсними в силу їх фраудаторності, оскільки покликані на уникнення відповідачем 1 в справі 521/11315/22 виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд приходить до такого.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18, від 26.04.2023 року у справі № 644/5819/20).
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3, 13 ЦК України) не допускається (постанови Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі № 761/40240/21, від 16.03.2026 року у справі №331/4154/24).
Так, звертаючись до суду з відповідним позовом про визнання спірних договорів недійсними з огляду на їх фраудаторність, позивач наголошує на тому, що відповідач - 1 свідомо, нехтуючи принципом добросовісності, маючи значні зобов`язання перед позичальником за борговими зобов`язаннями відчужив автомобіль відповідачу - 2, який, в свою чергу, відчужив відповідачу - 3, при цьому, враховуючи факт ДТП за участю спірного авто, позивач вважає, що із власності відповідача - 1 таке авто не вибувало.
Проте, суд не погоджується з такою позицією позивача, зазначеною ним у позовній заяві, враховуючи таке.
Цивільні відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема через суд.
Фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками цивільних правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, що вчинений, зокрема, всупереч принципу добросовісності, та ч. 3, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України. 
У постанові від 01.04.2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховний Суд висловив позицію, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: 
відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. 
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 року у справі № 754/2450/18.
Так, у даній справі за позовом кредитора про встановлення факту фраудаторності правочинів, судом було досліджено та встановлено обставини того, що позивачем на підтвердження позовних вимог суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі 2 та 3 були обізнані про боргові зобов`язання відповідача - 1, а також того, що вказані особи обізнані про хід виконавчого провадження щодо стягнення боргу з відповідача 1 на користь позивача за рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05.06.2024 року у справі №521/11315/22.
Крім того, суд зауважує, що враховуючи факт придбання відповідачем - 1 автомобіля у 2023 році, укладення оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля від 12.01.2024 року до ухвалення у справі 521/11315/22 рішення, зважаючи на те, що позивачкою не пред`явлено вчасно до ТСЦ ухвали суду про накладення арешту на авто, а також те, що транспортний засіб відчужено за оплатним договором, суд вважає, що позивачем фактично не доведено фраудаторності спірних договорів купівлі - продажу, також і з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів про явно занижену (неринкову) ціну автомобіля, який був предметом обох оспорюваних договорів купівлі-продажу, а також про відсутність оплати ціни за такими договорами.
Окрім наведеного, суд наголошує та що не заперечувалося учасниками справи, яка наразі розглядається судом, матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач 1 перебуває у родинних відносинах, інших цивільних відносинах з відповідачем 2 та відповідачем 3. Тобто не надано доказу того, що відповідачі між собою є пов`язаними, афілійованими особами, що було б однією з безумовних ознак фраудаторності правочину.
Суд також зауважує, що на час укладення 12.01.2024 року в ТСЦ 5142 договору купівлі - продажу автомобіля, між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 був власником зазначеного майна, мав право розпоряджатися ним на власний розсуд, накладення обтяжень на спірне рухоме майно не було реалізовано позивачкою, доказів про обізнаність накладення обтяжень на автомобіль ухвалою суду позивачкою суду не надано.
Окрім цього, як встановлено судом, під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, державним виконавцем здійснено дії щодо накладення арешту на нерухоме майно відповідача - 1 в рамках виконання рішення суду, питання щодо ініціювання оскарження дій або бездіяльності державного виконавця позивачкою не вирішувалося.
Більш того, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.09.2025 року №445407466, питання щодо реєстраційних дій щодо майна ОСОБА_2 , яке зареєсроване за відповідачем - 1 на праві спільної часткової власності не вирішувалося. При цьому, у Витягу про речові права наявна реєстрація не лише об`єктів нерухомості: закінчений будівництвом об`єкт - мехтік, склад насіннєвий, ЗАВ - 40, артсвердловина, Башта Рожновського, комлекс, майстерні, склад та сарай, на які 16.04.2025 року в рамках виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт; а також наявні нежилі приміщення, розташовані у м. Сімферополь АР Крим, тобто, у відповідача - 1 у власності є наявним інше майно.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
У даній справі, суд, дослідивши всі наявні у ній письмові докази, заслухавши думку учасників справи, виснує про те, що позивачкою не доведено недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом під час укладення між ними оспорюваних правочинів щодо відчуження транспортного засобу на шкоду правам інших осіб, і відчуження належного відповідачу - 1 транспортного засобу відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника, а отже підстав для визнання оспорювани договорів фраудаторними немає.
При цьому, доводи позивачки, зазначені нею у позові, що оскільки за участю відповідача - 1 скоєно ДТП, то вказане є підтвердженням факту відсутності невибуття ТЗ із власності позивача, не приймаються судом до уваги, оскільки вказане свідчить лише про те, що відповідач - 1 користувався автомобілем одноразово, що не заборонено чинним законодавством.
Інші доводи та аргументи учасників справи у даному разі не мають правового значення для вирішення спору по суті позовних вимог, оскільки не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд виснує про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу транспортного засобу недійсними.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263 - 268, 273, 354 ЦПК України, Хаджибейський районний суд міста Одеси
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Вступну та резолютивну частини рішення складено та проголошено в судовому засіданні 12.05.2026 року.
Повний текст рішення суду складено та підписано 12.05.2026 року.

Суддя       Н.О. Шевчук