ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2026 року 	справа № 120/17166/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -
УСТАНОВИВ:
ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача завдану шкоду в розмірі 840,18 грн.
Позивач в обґрунтування позовних вимог вказав, що 09.02.2024 солдат ОСОБА_1 з метою медичного забезпечення отримав у військовій частині НОМЕР_1 аптечку індивідуальну загальновійськову (АМЗІ IFAK II NSN) та пакет перев`язувальний індивідуальний з прогумованою оболонкою (ПШ), про що особисто розписався в роздавальній відомості № 14/5 за 09.02.2024. Проте, 23.02.2024 солдат ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем військової служби, призваним по мобілізації, діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану, самовільно залишив розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби. Згідно довідки про вартісну оцінку завданої шкоди вартість втраченого солдатом ОСОБА_1 медичного майна, яке підлягає повному відшкодуванню, становить: аптечка індивідуальна загальновійськова (АМЗІ IFAK II NSN) - 1 шт., вартістю 8839,00 грн; пакет перев`язувальний індивідуальний з прогумованою оболонкою (ППІ) - 1 шт, вартістю 1,18 грн, всього на загальну суму 8840,18 грн. Обставин, які б виключали матеріальну відповідальність відповідача перед позивачем не встановлено. Оскільки позивачем не відшкодовано витрати, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.12.2025 адміністративну справу № 120/17166/25 передано на розгляд Львівського окружного адміністративного суду.
Матеріали адміністративної справи надійшли до суду 13.01.2025 та за результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Качур Роксолані Петрівні.
Ухвалою суду від 13.01.2026 справу прийнято до провадження та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Військову частину НОМЕР_1 .
Відповідач заяви про визнання позову чи відзиву на позовну заяву в строки, передбачені ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до суду не надав, про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття провадження рекомендованою кореспонденцією за адресою, вказаною відповідачем у позовній заяві.
Надіслана за вказаною позивачем в позовній заяві адресою відповідача " АДРЕСА_1 ", поштова кореспонденція, за ШКІ № R067092628539 повернулася до суду 23.02.2026 з відміткою органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».
Повторно надіслана за вказаною у відповіді № 2140437 від 17.20.2025 з ЄДДР адресою відповідача " АДРЕСА_2 " поштова кореспонденція, за ШКІ № R067197971069 повернулася на адресу суду 03.07.2026 з відміткою органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою»
Суд вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином для реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.
На адресу суду від третьої особи надійшли пояснення, в яких підтримав доводи позивача, викладені у позовній заяві. Просив задовольнити позовну заяву.
Суд всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.
Згідно з Витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2024 солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2024 солдат ОСОБА_1 , командир 1 зенітного кулеметного відділенні 3 зенітного кулеметного взводу 3 зенітної кулеметної роти військової частини НОМЕР_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину. З 23.02.2024 знятий з усіх видів забезпечень. З продовольчого забезпечення за каталогом продуктів знятий з 24.02.2024.
Згідно з Витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.08.2024 призначено службове розслідування за фактом виявлення зникнення аптечок індивідуальних загальновійськових (АМЗІ IFAK II NSN) та пакетів перев`язувальних з прогумовою оболонкою (ППІ) під час здійснення обліку медичного майна відповідно до розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 02 серпня 2024 року № 133 у 1,2, 3, зенітно-кулеметній роті.
З Акта службового розслідування від 15.08.2024 слідує, що військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , зокрема, солдатом ОСОБА_1 скоєно СЗЧ та не здано медичне майно через халатне відношення до служби та не бажання служити.
Відповідно до довідки про вартісну оцінку завданої шкоди від 09.10.2025 № 3645, за даними бухгалтерського обліку вартість втраченого солдатом ОСОБА_1 та неповерненого військовій частині НОМЕР_1 отриманого медичного майна, яке підлягає відшкодуванню, становить:
- аптечка індивідуальна загальновійськова (AM3I IFAK II NSN) - 1 шт, вартістю 8839,00 грн;
- пакет перев`язувальний індивідуальний з прогумовою оболонкою (ППІ) - 1 шт, вартістю 1,18 грн.
Загальна сума - 8840,18 грн.
Командиром військової частини НОМЕР_1 повідомлено відповідача про втрату медичного майна. Запропоновано для врегулювання даного випадку в добровільному порядку перерахувати суму у розмірі 8840,18 грн за реквізитами, та надіслати квитанцію на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Оскільки відповідачем добровільно не сплачено завдані витрати, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Суд при вирішенні спору по суті керується таким.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV, визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Згідно із статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 15 розділу І "Загальні положення" Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Так, частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 
2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 
4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
За змістом частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 
1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 
2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц зазначила: у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 03.10.2019 № 160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі - Закон № 160-IX) пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Згідно з частинами 1-3 статті 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 
1) наявність шкоди; 
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 
4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону № 160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
Законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.
Суд з матеріалів справи встановив, що до стягнення заявлено кошти за видане медичне майно.
З матеріалів справи слідує, що відповідач згідно з Витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2024 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Та відповідно до Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2024 вважається таким, що самовільно залишив військову частину. 
Суд встановив, що відповідно до Акта службового розслідування, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , зокрема, солдатом ОСОБА_1 скоєно СЗЧ та не здано медичне майно через халатне відношення до служби та не бажання служити. (а.с. 13-15).
Таким чином, у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого відповідачем майна і виник обов`язок відповідача повернути безпідставно одержане майно.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з частиною другою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки докази вищевказаних понесених витрат у справі відсутні, то судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 256, 293, 295 КАС України, суд-
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний рахунок: НОМЕР_3 , МФО: 820172) завдану шкоду у розмірі 8840 (вісім тисяч вісімсот сорок) грн 18 коп.
3. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_6 )

Суддя Р.П. Качур