Справа № 467/423/26
2-а/467/9/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 
головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М.
позивача – ОСОБА_1 
представника відповідача – Галицького С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у ній, 

ВСТАНОВИВ :

Вимоги і аргументи позивача 

Звертаючись до суду із вказаним адміністративним позовом, позивач посилався на те, що 23 березня 2026 року поліцейським СРПП ВП №1 Первомайського ГУНП в Миколаївській області Гульченко О.Г. винесено постанову ЕНА №6889424, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5,6 ст. 121 КУпАП.
Однак, вказана постанова, на думку позивача, винесена із порушенням вимог чинного законодавства і не відповідає фактичним обставинами справи, внаслідок чого є незаконною і такою, що підлягає скасуванню.
Аргументи позивача у цьому контексті, загалом, зводились до такого.

1.Він не їхав дорогою загального користування із заведеним двигуном і не мав такого, так як лише перекотив належний йому мопед «Honda Dio» до іншого входу його ж домоволодіння, а тому працівники поліції не зупиняли його під час руху. 

2. Поліція не застосовувала боді – камеру, а зафіксувала подію за допомогою особистого мобільного телефону поліцейського, тоді як постанова містить у собі посилання на технічний пристрій TECSAR BDC-5302, що суперечить вимогам Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису,що затверджена наказом МВС 18.12.2018 р. за №1026, а тому такий відеозапис не може вважатись допустимим доказом у справі у розумінні ст. 251 КУпАП.

3. Описова частина постанови не відповідає фактичним обставинами справи, так як поліція невірно вказала місце вчинення правопорушення, бо провулок Новий знаходиться двома кварталами нижче. 
І водночас, зміст постанови містить у собі суперечності у частині того, що він керував незареєстрованим у встановленому законом порядку транспортним засобом, із посиланням на положення п. 2.9 «в» ПДР щодо керування водієм транспортним засобом з номерним знаком, закріпленим у невстановленому для цього місці. 
Таким чином, як вказав позивач, він не порушив жодного із пунктів ПДР України, тоді я поліція при розгляді справи не діяла у межах завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення, зокрема, у частині всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Учинені судом процесуальні дії у межах справи 

Спрощене позовне провадження за вимогами позивача відкрите ухвалою від 31 березня 2026 року, якою, крім цього, сторонам було встановлено строк для подання заяв по суті справи.
Ухвалою 07 квітня 2026 року у справі замінено неналежного відповідача –ВП №1 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області на належного – ГУНП в Миколаївській області. 

Стислий виклад позицій сторін, у т.ч. їх заяви по суті справи 

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю.
Вказав, що двигун мопеда не запускав, а прокотився, сидячи на ньому, близько 50 метрів від одних воріт свого домоволодіння до інших.
Вважав, що при таких обставинах він не повинен був одягати шолом.
До цього ж, фіксація порушення на мобільний телефон поліцейського не відповідає вимогам закону, а тому у справі відсутні будь – які докази щодо факту правопорушень , що має наслідком закриття провадження у справі. 
В противагу доводам позивача, представник відповідача, у свою чергу, проти задоволення позову заперечив. 
Направив до суду відзив із посиланням на численні положення чинного законодавства та суть якого, у цілому, зводиться до того, що оскаржувана постанова винесена уповноваженою на це особою і у межах наданих їй повноважень після оцінки усіх доказів за своїм внутрішнім переконанням.
Смислове навантаження цього відзиву для цієї справи взагалі відсутнє, так як у ньому не спростовано жодного із зазначених у позові аргументів. 
Відповідач, однак, здивував суд посиланням на положення ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які до підстав зупинки позивача за обставинами цієї справи не мають ніякого відношення.
На що також вказує подана позивачем відповідь на цей відзив, між тим, яка містить у собі аналогічні до позовної заяви аргументи. 

Установлені судом фактичні обставини справи  

23 березня 2026 року поліцейський СРПП ВП №1 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області Гульченко О.Г. виніс постанову ЕНА №6889424, якою притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст. 121 КУпАП та ч.6 ст. 121 КУпАП із застосуванням положень ст. 36 цього ж Кодексу, якою наклав на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 грн.
Зокрема, із постанови слідує, що 23 березня 2026року о 10 год. 15 хв. по провулку Новий, 5 в с-щі Арбузинка водій ОСОБА_1 керував мопедом марки «Honda Dio», без реєстраційного номера, який не зареєстрований у встановленому законом порядку та без мотошолома, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «г», 2.9 «в» ПДР України і тим самим учинив правопорушення, передбачене ч.5, 6 ст. 121 КУпАП. 
З цим, застосувавши положення ст. 36 КУпАП, відповідно до якої якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, поліцейський наклав на позивача стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 грн., тобто, за учинення правопорушення, яке є більш серйозним із числа учинених ( ч.6 ст. 121 КУпАП). 
Не погодившись із цим позивач подав адміністративний позов з мотивів, що наведені судом вище.

Застосоване право і мотиви прийнятого судом рішення, у т.ч. й оцінка аргументів сторін і доказів 

На підставі ч.1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У свою чергу, притягнення осіб до адміністративної відповідальності унормовано положеннями КУпАП, якими, власне, й буде переважно оперувати суд при розгляді цієї справи поряд із нормами Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою КМУ №1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами і доповненнями) ( далі – ПДР України), а так само й іншими нормативно – правовими актами, що регулюють правовідносини, що у цій ситуації виникли між сторонами.

Чи була порушена процедура притягнення позивача до адміністративної відповідальності 

Дослідивши і піддавши аналізу оспорювану постанову, суд мусить погодитись, що вона за своїм змістом, у цілому, відповідає приписам ч.1,2 ст. 283 КУпАП. 
Зміст постанови, однак, викладений у дивний спосіб, але, загалом, вона містить у собі дані, що дозволяють встановити усі ознаки складу інкримінованих йому правопорушень.
Зокрема, із неї чітко простежується, що за встановлених поліцією обставин позивач керував мопедом, який не був зареєстрований у встановленому законом порядку, що не відповідає приписам п. 2.9 «в» ПДР і за що передбачена відповідальність за ч.6 ст. 121 КУпАП, а так само і без мотошолома, що заборонено приписами п. 2.3 «г» ПДР і за що установлено відповідальність ч.5 ст. 121 КУпАП.
Тим самим, поліція вказала обставини учинених правопорушень згідно із диспозиціями інкримінованих статей та зіслалась на пункти ПДР, які встановлюють відповідні для водія заборони і тим самим вірно кваліфікувала дії позивача із посиланням на ч.5,6 ст. 121 КУпАП.
Тому суд не встановив неправильної кваліфікації діяння позивача.
Тож, зміст постанови хоч і викладений недостатньо належним чином, але він не перешкоджає будувати захист на його основі, так як дає повне уявлення щодо суті і підстав висунутого звинувачення.
Тоді як зазначення у ній не невірної адреси учинених правопорушень все одно не виключає наявності їх складу і винуватості у їх вчиненні і не має вирішального значення для можливості притягнення до адміністративної відповідальності. 
Водночас, зазначення у постанові відомостей щодо «керування т/з з номерним знаком, закріпленим не у встановленому для цього місці» зазвичай пов`язане із особливостями використання поліцією службового планшету, на якому друкується текст постанови, та вибором із наявного переліку і цитування відповідного пункту ПДР України, у т.ч. й з огляду на об`єм його змісту. 
І у даному випадку наявність такої суперечності не спотворила суті звинувачення до такого ступня, який би перешкодив позивачу розуміти його і ефективно захищатись від нього.
Тим самим, суд відхиляє відповідні доводи позивача. 
Стосовно допустимості/недопустимості долученого відповідачем відеозапису, то суд враховує таке. 
Відповідно до ч.1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Водночас, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу ( ч.2 ст. 251 КУпАП).
Суд погоджується із позивачем стосовно того, що поліція у своїй діяльності має керуватись положеннями інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, що затверджена наказом МВС №1026 від 18.12.2018 року, а так само і положеннями 
Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка була затверджена наказом МВС 07.11.2015 р. за №1395.
Однак звертає увагу позивача на те, що його рух на мопеді, який не зареєстрований і без мотошолома був зафіксований відеореєстратором із службового автомобіля поліції із зазначенням дати і часу фіксації. 
Тим самим, поліція зафіксувала правопорушення згідно із Інструкцією №1026, зокрема, відповідно до положень п.п.1 п.2 якої застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою , серед іншого, попередження, виявлення або фіксування правопорушення.
Однак, як вказував суд вище, норма ст. 251 КУпАП є безвідносною щодо особи, яка може володіти тим чи іншим доказом у справі про адміністративне правопорушення, і водночас не містить жорсткої заборони поліції фіксувати розгляд адміністративної справи на мобільний телефон.
До цього ж, наразі ВС змінює підходи до оцінки допустимості таких доказів, до прикладу, у постанові від 24 березня 2024 року у справі № 749/630/21 суд вказав, що  він не вважає, що існування внутрішніх інструкцій щодо використання відеореєстраторів свідчить про заборону поліцейським використовувати власні мобільні телефони. Суд не виключає, що здійснення запису на мобільний телефон може викликати питання щодо достовірності наданого доказу, оскільки фіксування за допомогою штатного відеореєстратора забезпечує додаткові гарантії достовірності запису. Однак такий доказ не може бути визнаний недопустимий за правилами допустимості, передбаченими положеннями КПК.
У цій справі установлено, що відеозйомка позивача проводилась поліцією у публічному місці, а тому його право на приватність порушене не було, і, водночас, позивач не заперечував перебігу подій, що нею зафіксовані і свою участь у цих подіях.
Водночас, досліджене судом відео чітко відображає обставини правопорушення і містить дані, що відображають розгляд справи, у т.ч. й щодо роз`яснення прав як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Тим самим, не установлено, що відеозапис, здійснений за допомогою мобільного телефону, якимось чином спотворює фактичні дані, що містяться у ньому, і тим самим викликає сумнів у достовірності такого доказу. 
Ураховуючи й той факт, що позивач в ході судового розгляду не спростував жодної із обставин, які відображені у спірній постанові, а навпаки, підтвердив те, що він перебував без мотошолома і не зареєстрував мопед у встановленому законом порядку.
Сама ж по собі наявність у спірній постанові посилання на технічний засіб TECSAR BDC-5302 не спростовує цих висновків суду і не вказує на її недопустимість, так як не установлено, що фіксація події на мобільний телефон спричинила порушення прав позивача, а безпосередньо саме правопорушення було зафіксоване із дотриманням встановленого Інструкцією № 1026 порядку. 
Тому суд має відхилити аргументи позивача щодо недопустимості долученого до справи відеозапису. 
Тим самим, суд погоджується, що при винесенні оспорюваної постанови поліція допустила певні порушення Інструкцій №1025 та №1395, проте, за своїм характером вони фактично є формальними, так як не спотворюють загальної картини перебігу події і не потягнули за собою істотного порушення основоположних прав позивача, у т.ч й права на захист.
Зокрема, що йому не було вручено постанову відразу після її винесення, так як позивач реалізував своє право на її отримання і подав цей позов у встановлений законом строк. 
Тому вважати, що невручення йому вчасно постанови перешкодило реалізації права на її оскарження, у цій ситуації не можна. 
Тож, суд не може погодитись із позивачем, бо у цій справі він не установив настільки вагомих порушень з боку поліції, які б могли зумовити незаконність спірної постанови. 

Щодо питання наявності у дії позивача складу інкримінованих йому правопорушень 

За обставинами цієї справи позивача було притягнуто поліцією до відповідальності за учинення правопорушень на транспорті (Глава 10 КУпАП).
Так, відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (далі - Закон № 3353-ХІІ) встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Зокрема, відповідальність за ч.5 ст. 121 КУпАП настає у разі порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами.
Тоді як вимогами п. 2.3 «г» ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломі.
Частина шоста статті 121 КУпАп встановлює відповідальність за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку.
І водночас, положеннями п. 2.9 «в» водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення.
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Однак, безпосередньо сам факт керування позивачем мопедом, який не є зареєстрованим встановленому законом порядку, та без мотошолома підтверджується наданим відповідачем відеозаписом, переглядом якого було беззаперечно установлено ці обставини. 
Суд нагадує, що правопорушення вважається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися, тобто, навіть якщо він проїхав лише кілька метрів, адже не має жодного значення, як довго чи на яку відстань особа керувала ним. 
А як вказав КАС ВС в рішенні №404/4467/16-а від 20.02.2019 року, само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі.
Загалом же, виконання функцій водія включає контроль за напрямком руху, швидкістю та гальмуванням. Якщо транспортний засіб котиться, людина за кермом все одно зобов`язана реагувати на дорожню обстановку, так як переміщення цього транспортного засобу створює небезпеку на дорозі.
Тому суд відхиляє доводи позивача про те, що він рухався на незначну відстань та без ввімкненого двигуна, так як відеозаписом повністю підтверджується факт переміщення мопеду по дорозі, яким керував позивач, сидячи на ньому, тим самим у даній дорожній обстановці він виконував функції водія. 
Отже, за обставинами цієї справи, суд має констатувати, що позивач керував мопедом, який віднесений до транспортних засобів, про що вказав ВС ще у постанові від 01 березня 2018 року у справі № 278/3362/15-к.
При цьому, із відеозапису є очевидним, що позивач, керуючи мопедом, перебував без мотошолома, що заборонено положеннями п. 2.3 «г» ПДР.
Стосовно складу правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 121 КУпАП, то суд вказує, що ч. 11 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» №3353-XII від 30 червня 1993 року (з наступними змінами і доповненнями) (далі – Закон № 3353) передбачено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. У разі наявності обтяжень реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів здійснюється за наявності згоди обтяжувача (обтяжувачів), справжність підпису (підписів) якого (яких) засвідчено нотаріусом.
При цьому, державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді ( ч.1 ст. 34 Закону №3353).
До цього, положення п. 30.1 ПДР України зобов`язують власників механічних транспортних засобів і причепів до них зареєструвати (перереєструвати) їх в уповноваженому органі МВС або провести відомчу реєстрацію в разі, якщо законом установлена обов`язковість проведення такої реєстрації, незалежно від їхнього технічного стану протягом 10 діб з моменту придбання (отримання), митного оформлення або переобладнання чи ремонту, якщо необхідно внести зміни до реєстраційних документів.
У свою чергу, підзаконним нормативно - правовим актом, який регулює питання та правила реєстрації транспортних засобів є Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок №1388) з наступними змінами.
Положення абзацу 1 пункту 7 Порядку №1388 ( у редакції Постанови КМ № 963 від 13.08.2025), який діяв на час складання відносно позивача спірної постанови, передбачали у собі, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) (крім суб`єктів господарювання, що придбали транспортний засіб, який перебував на державній реєстрації, для його подальшого продажу) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
При цьому абзацом 2 пункту 7 Порядку № 1388 прямо передбачено, що експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в сервісних центрах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
А матеріалами справи підтверджено і водночас не заперечується позивачем, що мопед, який фігурує у цій ситуації, не був зареєстрований у встановленому законом порядку на час вчинення адміністративного правопорушення, тобто, не перебував на обліку уповноваженого органу. 
Тож, зазначене дає підстави вважати про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП.
Водночас, у справі не встановлено обставини, що виключають адміністративну відповідальність, зокрема, окреслені ст.ст. 18,19 КУпАП, а так само й інших обставин, які мають наслідком закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Висновки 

Тому у світлі вищевикладеного, суд робить висновок, що розгляд поліцією справи про адміністративне правопорушення відносно позивача у даному конкретному випадку кореспондувався із визначеними ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення, а тому прийняту за результатами такого розгляду постанову суд має визнати законною. 
Так як не установив істотного порушення прав позивача при розгляді справи відносно нього і наявності у ній доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви у їх достовірності. 
Отже, на підставі п.1 ч.3 ст. 286 КАС України суд має залишити винесене суб`єктом владних повноважень відносно позивача рішення, а позов – без задоволення. 

Щодо розподілу судових витрат 

Судовий збір не підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. ст.ст.1-3, 5-15, 241-244, 246, 250, 286 КАС України, суд, 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у ній – залишити без задоволення, а постанову ЕНА № 6889424 від 23 березня 2026 року, винесену поліцейським СРПП ВП №1 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області Гульченком Олександром Григоровичем – без змін. 
Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ірина Явіца