ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2026 р. Справа № 910/2012/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Крижного О.М.
суддів: Чапляна С.Є. 
Руденко М.А. 

секретар судового засідання: Нечасний О.Л. 
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання 
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 
у справі № 910/2012/26 (суддя Пукас А.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізопласт" 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 794 421, 44 грн
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ізопласт" (далі за текстом - ТОВ "Ізопласт", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі за текстом - АТ "Укрзалізниця", відповідач) про стягнення 794 421, 44 грн заборгованості, з яких: 738 000 грн - основного боргу, 19 531, 73 грн - 3% річних та 36 889, 71 грн - інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання зобов`язань за договором про закупівлю №ПЗ/НХ-23996/НЮ від 25.10.2023.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 у справі №910/2012/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізопласт" - задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізопласт" основний борг - 738 000 (сімсот тридцять вісім тисяч) грн, 0,1 % річних - 653 (шістсот п`ятдесят три) грн 08 коп, інфляційні нарахування - 36 889 (тридцять шість тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять) грн 71 коп. та судовий збір - 9 306 (дев`ять тисяч триста шість) грн 52 коп. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, позивачем здійснено поставку товару відповідачу згідно видаткової накладної № 32 від 09.11.2023 на суму 738 000 грн.
Враховуючи положення пунктів 7.4, 7.5 Договору та обставини даних правовідносин, зобов`язання у відповідача є таким, що настало за наслідком реєстрації податкової накладної за таку поставку.
Відтак суд першої інстанції зазначив, що визначення Позивачем дати настання обов`язку з оплати після спливу 14-ти робочих днів, а саме - 08.04.2025 є таким, що не порушує прав Відповідача.
З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів сплати Відповідачем коштів в розмірі 738 000 грн місцевий господарський суд дійшов висновку, що зобов`язання в цій частині є простроченим.
Щодо посилань у Договорі на наявність бюджетних асигнувань як умови для оплати відповідачем поставленого товару, то суд першої інстанції зазначив, що між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України (чинного на момент укладання Договору) не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов`язань.
Факт відсутності бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) в будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати поставленого йому товару, оскільки такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання.
Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що оскільки станом на дату ухвалення рішення матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем суми 738 000 грн зобов`язання відповідача в цій частині є таким, що порушено, а тому вимоги позивача в частині стягнення суми основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції здійснено перерахунок відсотків річних та інфляційних втрат враховуючи визначений позивачем період, в силу чого за підрахункам суду, такими, що підлягають стягненню з відповідача є 0,1% річних - 653,08 грн та інфляційні втрати - 36 889, 71 грн в силу чого дана вимога позивача підлягає частковому задоволенню.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2026. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Апелянт зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, є необґрунтованими та безпідставними. 
Апелянт посилається на пункти 7.1., 7.10, 9.10 Договору про закупівлі та стверджує, що АТ "Укрзалізниця" фактично виступало виконавцем вказаного проєкту, що реалізовувався не за рахунок власних коштів АТ "Укрзалізниця", а за рахунок бюджетних коштів розміщених на рахунку в Державній казначейській службі України.
У той же час оскаржуване рішення покладає на відповідача фінансовий тягар оплати, який не був включений до фінансового плану відповідача, та можливо, взагалі б не реалізовувався без підтримки бюджетних коштів.
Апелянт посилається на висновки викладені у постанові суду апеляційної інстанції у тотожній справі з аналогічним предметом спору, а саме у справі № 910/11650/24. 
Крім цього, апелянт вказує, що сторони були обізнані про те, що фінансування робіт буде здійснено за рахунок коштів Державного бюджету України. Укладаючи договір Позивач взяв на себе всі ризики пов`язані з укладенням такого договору, зокрема те, що в договорі було передбачено умову наявності бюджетного фінансування, а також те, що ненадходження коштів з державного та/або місцевого бюджету на рахунок Покупця, відкритий в Державній казначейській службі України є обставиною, що повністю виключає вину відповідача, та що при затримки бюджетного фінансування Покупець звільняється від сплати Постачальнику штрафних санкцій, відшкодування збитків та відповідальності за порушення грошових зобов`язань позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ізопласт" подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 без змін, а апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" без задоволення. 
Відповідач вказує, що факт відсутності бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) в будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати поставленого йому товару, оскільки такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання.
Щодо посилання відповідача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі №910/11650/24 відповідач зазначає, що на підставі ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, обставини справи №910/11650/24 не є подібними до обставин справи, яка розглядається. 
У постанові від 26.05.2021 у справі №910/8358/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду наголосив: "під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).
Так, у справі №910/11650/24 мова йшла про стягнення заборгованості за договором підряду, тоді як предметом спору у цій справі є договір поставки продукції. Крім того, у справі №910/11650/24 АТ "Українська залізниця" намагалось виконати свої зобов`язання щодо оплати товару, оскільки відповідачем 27.12.2023 о 19 год 39 хв сформовано платіжну інструкцію №60 на оплату робіт за договором від 14.12.2023 №ПЗ/Е-231189/НЮ в сумі 1 302 788,93 грн та направлено в Казначейство. Проте останнім, 30.12.2023 о 00 год 37 хв, оплату відхилено із зазначенням - повернення коштів відповідно до статей 3, 23 та 57 Бюджетного кодексу України (30.12.2023 00:26:21).
У справі, що розглядається, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що він намагався здійснити розрахунки з позивачем.
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між АТ "Українська залізниця" регіональна філія "Південно - Західна залізниця" (Покупець) та ТОВ "Ізопласт" (Постачальник) укладено договір про закупівлі №П3/НХ-23996/НЮ від 25.10.2023 (далі за текстом - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупцю товар для завершення робіт по проєкту "Реконструкція споруд залізниці з електрифікацією дільниці Васильків-Васильків ІІ регіональної філії "Південно - Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" у Київській області" відповідно до Специфікації № 1, що є невід`ємною частиною цього Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплати товар на умовах цього Договору.
На підставі пункту 1.2 Договору найменування товару - ізолятори. 
Відповідно до пункту 1.3 Договору кількість, асортимент, марка виготовлення та виробник товару визначаються у Специфікації № 1 (Додаток №1) до цього Договору.
Специфікацією № 1 до Договору сторонами погоджено поставку 1 500 шт. ізоляторів на суму 738 000 грн з ПДВ. 
Пунктом 4.2 Договору закріплено строк поставки товару - протягом 30 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем. 
На підставі пункту 5.4 Договору приймання товару здійснюється за кількістю та якістю за наявності документів, що підтверджують якість товару згідно пункту 2.2 Договору та переліку визначених пунктом 5.4 товаросупровідних документів.
Відповідно до пункту 7.5 Договору Покупець здійснює оплату за кожну партію поставленого товару за умови наявності належним чином оформлених документів на відповідну партію товару, а саме: 
- підписаного постачальником рахунку-фактури; 
- підписаного сторонами акту приймання-передачі товару або підписаної сторонами видаткової накладної; 
- документів, які підтверджують якість товару, зазначених у пункті 2.2. цього договору; 
- документів на проведення вхідного контролю поставленого товару; 
- зареєстрованої податкової накладної у відповідності до вимог законодавства України.
Договір діє з дня його укладання та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженого відповідними Указами Президента України "Про продовження воєнного строку дії воєнного стану в Україні" та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 31.12.2023 (пункт 16.1 Договору).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано замовлення на відвантаження продукції від 08.11.2023. 
Покупцю виставлений рахунок № 31 від 09.11.2023 на суму 738 000 грн. 
Позивач здійснив поставку товару 09.11.2023 на суму 738 000 грн, про що свідчить видаткова накладна № 32 від 09.11.2023, підписана сторонами без зауважень та претензій сторін.
ТОВ "Ізопласт" подало на реєстрацію податкову накладну № 3 від 09.11.2023, відповідно до якої постачальником є ТОВ "Ізопласт", покупцем Акціонерне товариство "Українська залізниця" Регіональна філія "Південно - Західна залізниця" Структурний Підрозділ "Служба організації та проведення закупівель", товар: ізолятор ШП-20, код товару згідно УКТ ЗЕД 8546, у кількості 1500 одиниць за ціною 410,00 грн. за одиницю (без ПДВ).
Всього податкова накладна на суму 738 000,00 грн., в тому числі ПДВ 123 000,00 грн.
10.11.2023 надійшла квитанція про зупинення реєстрації податкової накладної № 3 від 09.11.2023.
Оплата від Покупця за поставлений товар не була проведена у зв`язку із зупиненням реєстрації податкової накладної на підставі пункту 7.5 Договору.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі №200/7386/24 зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 3 від 09.11.2023, подану ТОВ "Ізопласт", з дати її подання на реєстрацію. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2025 у справі № 200/7386/24 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі № 200/7386/24 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.04.2025 у справі № 200/7386/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Донецькій області.
Податкова накладна № 3 від 09.11.2023 зареєстрована 18.03.2025 в Єдиному реєстрі податкових накладних на підставі рішення суду, що підтверджується квитанцією № 2 від 18.03.2025. 
Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.
Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізопласт" основного боргу у розмірі 738 000 грн, 0,1 % річних у розмірі 653 грн 08 коп, інфляційних нарахувань у розмірі 36 889 грн 71 коп. та судового збору у розмірі 9 306 грн 52 коп. та вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).
Частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем здійснено поставку товару відповідачу згідно видаткової накладної № 32 від 09.11.2023 на суму 738 000 грн.
Враховуючи положення пункту 7.4, 7.5 Договору та обставини даних правовідносин, зобов`язання у відповідача є таким, що настало за наслідком реєстрації податкової накладної за таку поставку.
Відтак визначення позивачем дати настання обов`язку з оплати після спливу 14-ти робочих днів, а саме - 08.04.2025 є таким, що не порушує прав відповідача.
Доказів сплати відповідачем заборгованості не надано, отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. 
Щодо посилань у Договорі на наявність бюджетних асигнувань як умови для оплати відповідачем поставленого товару, місцевий господарський суд вірно зазначив, що між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України (чинного на момент укладання Договору) не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов`язань.
Господарський суд міста Києва правильно вказав, що факт відсутності бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) в будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати поставленого йому товару, оскільки такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання.
Як наслідок, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку, що відсутність бюджетних асигнувань не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правова позиція про те, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, викладена також у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17.
Отже матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем 738 000 грн а тому вимоги позивача в частині стягнення суми основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Так, як правильно вказує суд першої інстанції, що відповідно до п. 9.2 Договору сторонами погоджено інший розмір відсотків ніж той, що встановлено статтею 625 ЦК України, а саме - 0,1 % річних.
Місцевим господарським судом, здійснено перерахунок відсотків річних та інфляційних втрат враховуючи визначений позивачем період, в силу чого за підрахункам суду, такими, що підлягають стягненню з відповідача є 0,1% річних - 653,08 грн та інфляційні втрати - 36 889, 71 грн в силу чого дана вимога позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Відтак, незалежно від вини відповідача у порушенні грошового зобов`язання за Договором з оплати товару, позивачем правомірно нараховано на суму боргу у інфляційні втрати та відсотки річних на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Таким чином, Господарський суд міста Києва дійшов правомірного висновку про необґрунтованість доводів відповідача в частині вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Щодо посилання апелянта на пункти 7.1., 7.10, 9.10 Договору про закупівлі про те, що АТ "Укрзалізниця" фактично виступало виконавцем вказаного проєкту, що реалізовувався не за рахунок власних коштів АТ "Укрзалізниця", а за рахунок бюджетних коштів розміщених на рахунку в Державній казначейській службі України, а оскаржуване рішення покладає на відповідача фінансовий тягар оплати, який не був включений до фінансового плану відповідача, та можливо, взагалі б не реалізовувався без підтримки бюджетних коштів, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає наступне. 
Згідно п. 7.1. Договору передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України Покупець здійснює фінансування будь-яких витрат, передбачених цим Договором, лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань.
Так, усі видатки замовника за Договором здійснюються виключно за рахунок бюджетних коштів, передбачених Законом України від 24.02.2023 № 2953-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" за бюджетною програмою КЕКВ: 3210 - Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям) (пункт 7.2. Договору).
Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем здійснено поставку товару відповідачу згідно видаткової накладної № 32 від 09.11.2023 на суму 738 000 грн.
Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Враховуючи положення пункту 7.4., 7.5. Договору та обставин даних правовідносин, зобов`язання у відповідача є таким, що настало за наслідком реєстрації податкової накладної за вказану поставку. 
Отже, вбачається настання обов`язку відповідача провести оплату отриманого товару після спливу 14-ти робочих днів з дати реєстрації податкової накладної, а саме: по 18.04.2025. 
Менше з тим, що на думку апелянта не було враховано судом першої інстанції, в п. 7.10 договору вказано, що факт надходження грошових коштів на рахунок покупця відкритий у Державній казначейській службі України, є моментом настання строку виконання зобов`язання за даним договором в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України, при умові наявності підписаного сторонами акту прийому-передачі товару/видаткової накладної (п. 7.10. Договору).
Згідно приписів ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Згідно ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Приписами ст. 252 ЦК України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Частиною 1 статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
В контексті викладеного, колегія суддів зазначає, що умови укладеного між сторонами договору відповідно до яких відповідач здійснює оплату придбаного товару за умови наявності бюджетних асигнувань, не є ні визначенням строку / терміну виконання зобов`язання, адже не є подією, яка має неодмінно настати, ні відкладальною обставиною, так як в даному випадку вона стосується лише обов`язків відповідача щодо оплати товару, а відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України відкладальна обставина має змінювати права та обов`язки сторін.
Запропонована апелянтом інтерпретація умов договору, в контексті посилання на принцип свободи договору, на думку колегії суддів не може призводити до встановлення привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, як в частині виконання основного зобов`язання, так і в частині відповідальності за порушення зобов`язання.
Отже твердження апелянта про те, що у нього не виникло обов`язку провести оплату отриманого товару з огляду на відсутність бюджетного фінансування, що відповідно до п. 7.10. договору свідчить про ненастання строку виконання зобов`язання, є необґрунтованими.
Крім того, згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 ГК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В контексті викладеного колегія суддів погоджується із доводами позивача та висновками суду першої інстанції про те, що факт відсутності бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) в будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати поставленого йому товару, оскільки такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання.
Колегія суддів також погоджується із тим, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, що узгоджується із висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19, від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17.
Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що положення договору, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу не можуть надавати йому переваг у взаємовідносинах із відповідачем, не можуть скасовувати його обов`язок оплатити отриманий товар, не можуть спотворювати саму сутність правовідносин з поставки, яка передбачає, що отриманий покупцем товар має бути оплачений, а положення договору поставки не можуть призводити до невизначеності у питанні строків оплати отриманого товару, питанні виникнення права вимоги проведення такої оплати. Та той факт, що фінансування розглядуваної поставки здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань не може надавати відповідачу підстав не проводити відповідну оплату протягом невизначеного строку.
Щодо посилання відповідача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі №910/11650/24 суд звертає увагу, що у постанові від 26.05.2021 у справі №910/8358/19 Верховний Суд наголосив: "під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).
Так, у справі №910/11650/24 мова йшла про стягнення заборгованості за договором підряду, тоді як предметом спору у цій справі є договір поставки продукції. Крім того, у справі №910/11650/24 АТ "Українська залізниця" намагалось виконати свої зобов`язання щодо оплати товару, оскільки відповідачем 27.12.2023 о 19 год 39 хв сформовано платіжну інструкцію №60 на оплату робіт за договором від 14.12.2023 №ПЗ/Е-231189/НЮ в сумі 1 302 788,93 грн та направлено в Казначейство. Проте останнім, 30.12.2023 о 00 год 37 хв, оплату відхилено із зазначенням - повернення коштів відповідно до статей 3, 23 та 57 Бюджетного кодексу України (30.12.2023 00:26:21). У справі, що розглядається, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що він намагався здійснити розрахунки з позивачем.
Також суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судами враховуються саме висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Щодо доводів скаржника, що сторони були обізнані про те, що фінансування робіт буде здійснено за рахунок коштів Державного бюджету України, укладаючи договір Позивач взяв на себе всі ризики пов`язані з укладенням такого договору, зокрема те, що в договорі було передбачено умову наявності бюджетного фінансування, а також те, що ненадходження коштів з державного та/або місцевого бюджету на рахунок Покупця, відкритий в Державній казначейській службі України є обставиною, що повністю виключає вину відповідача, та що при затримки бюджетного фінансування Покупець звільняється від сплати Постачальнику штрафних санкцій, відшкодування збитків та відповідальності за порушення грошових зобов`язань позовні вимоги не підлягають задоволенню, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
У пункті 9.2 Договору сторони погоджено, що відповідно до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановили, розмір відповідальності Покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання за цим Договором становить 0,1% річних від простроченої суми грошових зобов`язань за цим Договором. 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції положень п. 9.10 Договору, за змістом якого у разі затримки бюджетного фінансування, зменшення бюджетних асигнувань, неприйняття органами державної влади рішень або невчинення дій, необхідних для здійснення оплати, передбаченої цим договором (або прийняття відповідних рішень чи вчинення дій із затримкою), прийняття органами державної влади рішень, які унеможливлюють виконання Покупцем своїх зобов`язань за цим договором, Покупець звільняється від сплати Постачальнику штрафних санкцій, відшкодування збитків та відповідальності за порушення грошових зобов`язань не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
В контексті викладеного колегія суддів погоджується із висновками першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача 0,1% річних - 653,08 грн та інфляційні втрати - 36 889, 71 грн та незастосовність правила, передбаченого п. 9.10 Договору з огляду на недоведення відповідачем прострочення оплати отриманого товару, саме внаслідок обставин чи подій, перерахованих у вказаному пункті. 
Апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до Висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постанові від 17.04.2018 по справі № 911/4249/16 суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору. Сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.
Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду. 
Суд констатує право сторони на звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. У межах розгляду апеляційної скарги встановлено, що права відповідача порушені не були.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги. 
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, сплачений скаржником судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на Акціонерне товариство "Українська залізниця" на підставі ст. 129 ГПК України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 - залишити без змін. 
3. Судовий збір, сплачений Акціонерним товариством "Українська залізниця" за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".
4. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до статей 287 - 291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено - 29.06.2026. 

Головуючий суддя О.М. Крижний 

Судді С.Є. Чаплян

М.А. Руденко