Справа № 473/2398/26

РІШЕННЯ
іменем України

"27" травня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Булкат М.С.,
за участю: секретаря судових засідань Соколенко Д. К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вознесенська міська рада Миколаївської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:
14 травня 2026 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла заява ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , у якій просить встановити факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також встановити факт належності правовстановлюючих документів.
Заяву обґрунтовує тим, що при зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, заявнику було роз`яснено, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки наданими документами не підтверджується родинний зв`язок зі спадкодавицею. 
З огляду на наведені обставини, з метою захисту своїх спадкових прав та інтересів, заявник звернувся з заявою до суду, оскільки в інший спосіб встановити такий факт немає можливості.
Ухвалою від 15 травня 2026 року заява прийнята до розгляду за правилами окремого провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні. 
В судове засідання заявник ОСОБА_1 та представник заявника ОСОБА_2 не з`явились, надали заяву про розгляд без їх участі, вимоги заяви підтримали, просили задовольнити.
Представник заінтересованої особи Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, проте надав заяву про розгляд без їх участі. 
Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Вознесенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а. с. 9 зворотна сторона).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить частка у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала матері заявника на підставі свідоцтва б/н на право власності на житло, виданого органом приватизації Вознесенської міської ради Миколаївської області 13 жовтня 1993 року згідно з розпорядженням № 966 від 13 жовтня 1993 року, на квартиру АДРЕСА_2 ; частка у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , що належала матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Цихонею В.А., державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 09 липня 1996 року за реєстровим № 2-3010. Недобудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , що належав матері заявника на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Телюпою О.В., державним нотаріусом Олександрівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області, 12 липня 1996 року за реєстровим № 1879. 
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений Барсковим А.В., державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Миколаївської області, виконуючим обов`язки державного нотаріуса Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 27.02.2004 року за реєстровим №110, відповідно до якого все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті спадкодавиці заявник звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак оформлення спадкових прав стало неможливим у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвища спадкодавиці та членів її сім`ї у правовстановлюючих документах.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що наявні розбіжності у написанні прізвища є технічними та не спростовують факту належності правовстановлюючих документів саме спадкодавиці. Подані докази у своїй сукупності підтверджують, що ОСОБА_3 та особа, зазначена у правовстановлюючих документах з іншим написанням прізвища, є однією і тією ж особою.
У зв`язку з викладеним суд вважає доведеним факт належності правовстановлюючих документів спадкодавиці та наявність у позивача права на оформлення спадщини за заповітом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Факт родинних зав`язків заявника зі спадкодавицею повністю підтвердився дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:
- свідоцтвом про народження заявника(а. с. 7зворотна сторона); 
- свідоцтвом про народження матері заявника(а. с. 9); 
- свідоцтвом про шлюб матері(а. с. 9);
- копією паспорту заявника ( а. с. 6) та копією паспорту матері заявника (а. с. 8); 
- копією свідоцтва про смерть матері (а. с. 9зворотна сторона);
-іншими доказами в сукупності. 
У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №638/15738/17 (провадження № 61-15921св19) зроблено висновок про те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, у якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Окрім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки осіб. Цей перелік не є вичерпним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Оскільки виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, заявник вірно звернувся в суд зі заявою про встановлення цих фактів, розгляд яких здійснюється за правилами окремого провадження.
Враховуючи вищенаведене, з урахуванням принципу "балансу вірогідностей", що підтверджують правдивість обставин, на які посилався заявник на обґрунтування своїх вимог, доказами, що знаходяться у матеріалах справи та обставинами, встановленими під час розгляду цієї справи, суд приходить до висновку про доведеність родинних відносин між заявником та ОСОБА_4 .
Щодо встановлення фактів належності правовстановлюючих документів, суд зазначає наступне.
Відповідно до наданих суду доказів, у правовстановлюючих документах, виданих на ім`я ОСОБА_3 , містяться розбіжності у написанні прізвища, а саме: « ОСОБА_3 » українською мовою та « ОСОБА_3 » російською мовою. Разом з тим зазначені розбіжності мають виключно технічний характер та обумовлені особливостями перекладу і написання прізвища різними мовами.
Судом встановлено, що факт належності спадкодавиці свідоцтва б/н про право власності на житло, виданого органом приватизації Вознесенської міської ради Миколаївської області 13 жовтня 1993 року, підтверджується копією паспорта, в якому містяться відомості про різне написання прізвища українською та російською мовами, а також зазначено місце реєстрації спадкодавиці за адресою: квартира АДРЕСА_2 , що відповідає відомостям, зазначеним у правовстановлюючому документі.
Також судом встановлено належність ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 липня 1996 року державним нотаріусом Цихонею В.А., оскільки дані паспорта спадкодавиці, а саме різне написання прізвища та місце проживання, повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними у самому свідоцтві.
Аналогічно підтверджується і факт належності спадкодавиці свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 липня 1996 року державним нотаріусом Телюпою О.В., оскільки надані суду документи містять однакові анкетні дані, адресу проживання та інші ідентифікуючі відомості, що свідчать про належність зазначених документів одній і тій самій особі.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що розбіжності у написанні прізвища спадкодавиці не впливають на можливість ідентифікації особи та не спростовують факту належності ОСОБА_3 зазначених правовстановлюючих документів. 
Таким чином, враховуючи, що встановлення фактів має для заявника юридичне значення, оскільки необхідно для реалізації спадкових прав, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та встановлення факту належності ОСОБА_3 правовстановлюючих документів є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 10-13, 18, 19, 76, 77, 81, 89, 256, 259, 263-265, 293, 294, 297, 315, 316, ЦПК України, 
ухвалив:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вознесенська міська рада Миколаївської області, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.
Встановити факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_1 .
Встановити факт належності ОСОБА_3 правовстановлюючих документів, а саме:
- свідоцтва б/н на право власності на житло, виданого органом приватизації Вознесенської міської ради Миколаївської області 13 жовтня 1993 року згідно з розпорядженням № 966 від 13 жовтня 1993 року, на квартиру АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в спільну сумісну власність;
- свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Цихонею В.А., державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 09 липня 1996 року за реєстровим № 2-3010, на ім`я ОСОБА_3 , на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 ;
- свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Телюпою О.В., державним нотаріусом Олександрівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області, 12 липня 1996 року за реєстровим № 1879, на ім`я ОСОБА_3 , на збудований на 34,2% будинок АДРЕСА_4 . 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Повний текст рішення складено 27 травня 2026 року.
Суддя М. С. Булкат