Номер провадження: 22-ц/813/4514/26 
Справа № 507/1681/25
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
11.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю. П., Назарової М.В.
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Любашівська селищна рада про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пілюк Руслан Валерійович,
на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 09 грудня 2025 року,
за позовом ОСОБА_1 до Любашівської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Любашівської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в обґрунтування якого зазначив, що після ліквідації КСП «Зоря» залишилося майно - будівля корівника у селі Вишневе. На законних підставах за проханням селищної ради та мешканців села позивач користується даним приміщенням, починаючи із 2000 року, зберігає від руйнації та використовує як складське приміщення, проводить поточні ремонти. Вказаним нерухомим майном він безперервно користується протягом 25 років. Відповідно до рішення Любашівської селищної ради від 21.02.2025 №7697 з метою наповнення бюджету громади позивачем було оформлено угоду про добровільне внесення орендної плати за фактичне використання земельної ділянки, на якій знаходиться дане нерухоме майно Крім того, позивач замовив технічний паспорт на дану будівлю. Вважає, що має право бути визнаним судом власником даного приміщення, адже на даний час він як володілець майна позбавлений права вільно розпоряджатись цією власністю та зареєструвати його за собою. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним право приватної власності на будівлю корівника, загальною площею 1162,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох будівель: 1 - будівля корівника літера «А», загальною площею 1082,3 кв.м, 2 - будівля корівника літера «Б», загальною площею 80,1 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Любашівський районний суд Одеської області рішенням від 09.12.2025 року позов ОСОБА_1 до Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишив без задоволення.
Суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на будівлю корівника, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивач вказує на добросовісне, відкрите та безперервне володіння майном з 2000 року. Між тим, матеріалами справи не підтверджено факту добросовісного, відкритого, безперервного володіння нерухомістю позивачем не менше 10 років. Наданий суду лист Любашівської селищної ради Подільського району №3369/02-12 від 03 вересня 2025 року про те, що відповідно до фактичних даних будівлю корівника, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ліквідованому КСП «Зоря» безперервно та безперешкодно використовує як складське приміщення ОСОБА_1 з 2000 року по теперішній час, не підтверджується іншими доказами. За наведених обставин відсутні правові підстави, визначені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на будівлю корівника за набувальною давністю. Суд зазначає, що сам по собі факт користування позивачем нерухомістю не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. При цьому, визнання позову відповідачем – Любашівською селищною радою Одеської області не є безумовною підставою для його задоволення судом. Суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення, які в даному випадку відсутні. З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки обставини та підстави позову не доведено будь-якими належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пілюк Руслан Валерійович, просить скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 09 грудня 2025 року по справі №507/1681/25, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючи на те, що рішення суду першої інстанції є не законним, не обґрунтованим та не вмотивованим.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що лист Любашівської селищної ради Подільського району №3369 від 03 вересня 2025 є належним і допустимим доказом, який в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України, однак суд першої інстанції не роз`яснив, чому відхилив його як доказ. Крім того, суд не надав жодної оцінки наданим відповідачем доказам, а саме: угоді про добровільне внесення плати за земельну ділянку яка стовідсотково доводить факт законного добросовісного користування майном; копіям рішень Любашівської селищної ради від 21 лютого 2025 року №7697 та від 18 червня 2025 року №186, які теж частково підтверджують факти, що мають значення для справи. Технічний паспорт з оцінкою теж підтверджує, що саме позивач здійснив дії для узаконення права як володілець майна. Також в справі присутня довідка про відсутність зареєстрованого права власності на майно, що підтверджує факт безтитульності володіння. Рішення суду не відповідає вимозі щодо його обґрунтованості. Крім того, відповідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд першої інстанції вказав що визнання позову відповідачем не є підставою задоволення позовних вимог, але в супереч вимогам ст. 82 ЦПК України суд жодним чином не обґрунтував свій сумнів щодо достовірності обставин добросовісного безперервного володіння протягом 25 років. Таким чином, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивач має право бути визнаним судом власником даного приміщення.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.01.2026 року відкрито апеляційне провадження та Любашівській селищній раді роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали та апеляційної скарги, який за формою і змістом має відповідати ст. 360 ЦПК України. 
Любашівська селищна рада копію ухвали про відкриття провадження від 09.01.2026 року та апеляційну скаргу з додатками отримала 23.01.2026 о 09:24:09 та 06.01.2026 о 02:04:34 відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Пілюк Руслан Валерійович копію ухвали про відкриття провадження від 09.01.2026 року отримав 23.01.2026 року о 09:24:09 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Пілюк Руслан Валерійович та Любашівська селищна рада судові повістки-повідомлення отримали 20.03.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на будівлю корівника, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивач вказує на добросовісне, відкрите та безперервне володіння майном з 2000 року. Між тим, матеріалами справи не підтверджено факту добросовісного, відкритого, безперервного володіння нерухомістю позивачем не менше 10 років. Наданий суду лист Любашівської селищної ради Подільського району №3369/02-12 від 03 вересня 2025 року про те, що відповідно до фактичних даних будівлю корівника, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ліквідованому КСП «Зоря» безперервно та безперешкодно використовує як складське приміщення ОСОБА_1 з 2000 року по теперішній час, не підтверджується іншими доказами. За наведених обставин відсутні правові підстави, визначені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на будівлю корівника за набувальною давністю. Суд зазначає, що сам по собі факт користування позивачем нерухомістю не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. При цьому, визнання позову відповідачем – Любашівською селищною радою Одеської області не є безумовною підставою для його задоволення судом. Суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення, які в даному випадку відсутні. З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки обставини та підстави позову не доведено будь-якими належними та допустимими доказами.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що за замовленням позивача ОСОБА_1 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Любашівської селищної ради» 19.11.2024 року (формування документа 28.7.2025 року) виготовлено технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна – будівлю корівника, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З експлікації до схеми розташування будівель та споруд вбачається, що будівля корівника має літеру «А», площа під забудовою – 1319 кв.м, під основною будівлею – 1216 кв. м., під господарськими, допоміжними будівлями і спорудами – 103 кв.м, під двором – 2004 кв.м; будівля складу має літеру «Б», загальна площа якого 80,1 кв.м. Також вказаний паспорт містить дані про рік спорудження даних будівель – 1966.
Згідно з висновком про технічний стан господарських будівель, прибудов, надбудов і споруд №59 від 26.11.2024 року, який видано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Любашівської селищної ради» ОСОБА_1 , інвентаризаційна вартість будівлі корівника, позначеного на плані літ. «А», площею 1216 кв. м. становить 353 126,00 грн, а складу - позначеного на плані літ «Б», площею 103 кв. м. – 32 208,00 грн, всього 385 334,00 грн.
На підставі рішення Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області ХХХVІІ сесії VІІІ скликання від 21.02.2025 року №7697 «Про укладення угоди на добровільне внесення плати до бюджету Любашівської селищної територіальної громади за фактичне використання земельної ділянки площею 0,5500 га з ОСОБА_1 у 2025 році для обслуговування господарчих будівель та споруд на території Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області», 28.02.2025 між Любашівською селищною територіальною громадою та ОСОБА_1 укладено угоду №6/Ф на добровільне внесення плати до бюджету Любашівської селищної територіальної громади, предметом якої є внесення ОСОБА_1 плати за фактичне тимчасове користування земельною ділянкою, загальною площею 0,5500 га для іншого сільськогосподарського призначення на території Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Одеській області 36 510,73 грн/га, що становить 1 004,04 грн.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області від 18.06.2025 року №186, присвоєно адресу на нерухоме майно – будівлю корівника, розташованої у АДРЕСА_1 .
Матеріали справи містять лист Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області №2950/02-20 від 24.07.2025 року, адресованого ОСОБА_1 , з якого вбачається, що згідно інформації з державних реєстрів право власності на будівлю кормоцеху, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. Відповідно до фактичних даних та інформації, наданої заявником, ОСОБА_1 користується вказаним нерухомим майном з 2000 по теперішній час та використовує його як складське приміщення. 
Згідно довідки Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області №3270/02-20 від 27.08.2025 року, членам колишнього КСП «Зоря» майнові сертифікати не видавалися.
Згідно листа Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області №3369/02-12 від 03.09.2025 року, адресованого ОСОБА_1 , Любашівська селищна рада Подільського району Одеської області повідомляє, що згідно інформації з державних реєстрів право власності на будівлю корівника, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. Відповідно до фактичних даних будівлю корівника, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало ліквідованому КСП «Зоря» безперервно та безперешкодно використовує як складське приміщення ОСОБА_1 з 2000 по теперішній час.
Також відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації Любашівської селищної ради» №216 від 01.09.2025 року право власності на нерухоме майно (будівля корівника), яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.01.2013 року не зареєстровано.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). 
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. 
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. 
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. 
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. 
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності. 
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. 
За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. 
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. 
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23).
Колегія суддів наголошує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20). 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
ЄСПЛ визнає допустимість застосування у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (див. наприклад п. 43 рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява №22750/02; рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Khamidov v. russia», заява №72118/01; рішення від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12) та вказує на його відмінність із стандартом доказування у кримінальних справах - «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). 
На відмінність між стандартами доказування у цивільних та кримінальних справах звертав увагу і Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 січня 2026 року у справі №755/9838/23.
Водночас стандарт доказування «баланс ймовірностей» чи «перевага доказів» не є просто припущенням, заснованим на здогадках або підозрах, він обов`язково має ґрунтуватися на певних доказах та їх оцінці судом. 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року у цивільній справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформулювала висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
Отже, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем факту добросовісного, відкритого, безперервного володіння позивачем ОСОБА_1 об`єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не менше 10 років.
Так, згідно інформаційної довідки №441175382 від 27.08.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.
Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Позивачем доказів того, що зазначене вище нерухоме майно прийнято в експлуатацію не надано. 
В матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про те, що будівля корівника, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала або перебувала на балансі КСП «Зоря». Як і відсутні докази ліквідації КСП «Зоря» без визначення правонаступника. 
Колегія суддів не приймає до уваги лист Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області за вих. №3369/02-12 від 03.09.2025 року в якому зазначено, що відповідно до фактичних даних будівля корівника, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала ліквідованому КСП «Зоря», оскільки в листі не викладені обставини та не міститься посилання на докази належності КСП «Зоря» зазначеного нерухомого майна. 
Як вірно зазначив суд першої інстанції, сторона позивача не надала жодного доказу на підтвердження володіння нерухомим майном протягом десяти років, окрім листів Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області за вих. №2950/02-20 від 24.07.2025 року та №3369/02-12 від 03.09.2025 року, при цьому інформація, викладена в них, виснувана із «фактичних даних та інформації, наданої заявником», що вочевидь не може слугувати підставою для доведення визначених статтею 344 ЦК України умов набуття права власності на майно за набувальною давністю.
Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Колегія суддів наголошує, що жодних інших доказів на підтвердження наведених у позовній заяві обставин стороною позивача не надано (наприклад, письмових доказів: квитанцій про сплату податкових платежів, комунальних послуг, витрат щодо обслуговування майна, його охорони, страхування тощо; показів свідків тощо), як не зазначені обставини на підставі яких «фактичних даних та інформації, наданої заявником», орган місцевого самоврядування прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 безперервно та безперешкодно використовує як спірний об`єкт нерухомості з 2000 по теперішній час.
Диспозитивність цивільного судочинства є основоположним принципом, закріпленим статтею 13 ЦПК України. Згідно ч. 1-3 наведеної статті суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В той же час, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Сторона позивача не зверталась до суду із жодним клопотанням про витребування доказів чи допит свідків, не заявляла про складнощі із збором доказів на підтвердження своєї позиції, а тому саме на неї покладається ризик невчинення дій щодо доведення тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач у цій справі не довів наявності сукупності умов, необхідних для набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості (будівлю корівника) за набувальною давністю.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності договірних відносин між Любашівською селищною радою Подільського району Одеської області та ОСОБА_1 не підтверджують факт відкритого та безперервного володіння нерухомим майном протягом десяти років, адже угода №6/Ф між сторонами на добровільне внесення плати до бюджету Любашівської селищної територіальної громади укладена лише 28.02.2025, тобто за пів року до ініціювання дійсного позову ОСОБА_1 .
За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи неповне з`ясування фактичних обставин справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, однак такі доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, а повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (п. 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував визнання позову відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі №572/2515/15-ц вказано, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. 

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме витрати по сплаті судового збору, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пілюк Руслан Валерійович, залишити без задоволення.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 09 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 червня 2026 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова