Номер провадження: 22-ц/813/962/26 
Справа № 946/4670/22
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 
на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2025 року, ухвалене Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, у складі: судді Бальжик О.І. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно з технічним паспортом та домовою книгою в зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його син, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Фактичні шлюбні відносини з відповідачкою припинені з 2020 року, що підтверджується рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2022 року у справі № 946/6590/21 про розірвання шлюбу. Водночас, ОСОБА_2 продовжує проживати у будинку, що належить позивачу, і не має наміру його звільняти, чим створює перешкоди у реалізації його права як власника на користування і розпорядження майном.
Тому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 316, 317, 321, 391, 406 ЦК України позивач просив визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та виселити її зі спірного будинку (а.с. 2-27).
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Волкогонова О.К. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, зазначаючи, що результат розгляду спорів про виселення колишнього подружжя напряму залежить від індивідуальних обставин кожної справи, а рішення повинні ухвалюватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін, що виключає існування універсального алгоритму задоволення позову. Позивач посилається на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18, де зазначено, що за відсутності зв`язку відповідача спільним побутом з позивачем, її право на користування чужим житлом може бути припинене на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Проте представник відповідача вказує, що позивач не навів конкретних обставин, які б мали істотне значення для реалізації цього положення. У тексті позовної заяви міститься твердження про створення перешкод з боку відповідачки у користуванні житлом, однак не подано жодних доказів, які б це підтверджували. Водночас, у рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2022 року зазначено не про припинення спільного побуту, а про припинення фактичних шлюбних відносин, що не є тотожними поняттями з юридичного погляду. Крім того, відповідачка проживала у будинку понад 40 років, що має суттєве значення для оцінки правомірності її перебування у вказаному житлі (а.с. 38-38зв.).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеські області від 18.01.2002 року, адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення, - залишено без задоволення (а.с. 180-184).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в повному обсязі; визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 з вищевказаного житлового будинку.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд неповно та невірно встановив фактичні обставини справи, та не зазначив про обставини, які мали суттєве значення для прийняття рішення.
Так, зазначає, що спірний будинок зведений у 1915 році, має піщаний фундамент (фактично без фундаменту), що підтверджується характеристикою житлового будинку на 5 арк. у технічному паспорті від 28.02.1997. Станом на теперішній час житловий будинок знаходиться в аварійному стані та є непридатним для нормального проживання та потребує капітального ремонту,оскільки з часу отримання спадщини не проводився ремонт приміщень та власник ОСОБА_1 на даний час не має можливості здійснити капітальні ремонтні роботи, оскільки в будинку без його згоди продовжує проживати відповідачка, яка створює йому перешкоди в здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном, поліпшення житлово-побутових умов та ремонту і такі дії неможливо здійснити без виселення відповідачки, яка протягом тривалого часу не здійснила жодного разу навіть поточного ремонту.
Скаржник також повідомляє, що житлова площа будинку складається з кімнати, площею 13,7 кв.м, та кімнати, площею 10,3 кв.м, в одній з них живе син ОСОБА_1 , в іншій – ОСОБА_2 , що свідчить про наявність перешкод ОСОБА_1 у користуванні своїм майном, оскільки іншої житлової кімнати для можливого проживання позивача немає.
Судом зазначено, що позивачка сплачує за комунальні послуги, однак не враховано, що отримує ці послуги також вона і сплачує за отримання нею послуг.
Посилання суду на стан здоров`я відповідачки не є доречним, так як не має вирішального значення для вирішення справи.
Суд не взяв до уваги, що з 1990 року відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та не встановлено склад та кому належить це житло, що призвело до незаконного рішення. З даного приводу зазначає, що ОСОБА_2 , як з`ясувалося, є власником 1/2 частини вищезазначеної квартири, загальною площею 29,9 кв.м, житловою 16,5 кв.м, відповідно до свідоцтва про право власності серії та номер 5, виданого 01.04.2013 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради Одеської області, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 439835184 від 18.08.2025, а іншим співвласником 1/2 частини цієї квартири є її мати, що, на думку скаржника, є доказом можливості проживання та користування цією квартирою.
Суд не перевірив пояснення відповідачки про те, що в неї немає іншого житла та що квартира належить лише її матері, що унеможливлює фактичне проживання в ній, суд не дослідив та не витребував відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому їм не надано належної оцінки та суд дійшов неправильних висновків щодо «відсутності іншого житла» у відповідачки та визнання її безхатченком, що мало суттєве значення для вирішення спору.
Скаржник вважає, що оскільки відповідачка має на праві власності квартиру, то її виселення з житлового будинку не становитиме для неї надмірного тягаря, так як наявність іншого житла знімає вимогу щодо надання альтернативного приміщення і робить виселення правомірним.
Також зазначає, що судом не взято до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 702/101/18.
Серед іншого, зазначає, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.03.2024 у справі № 946/8664/22 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (банківських вкладів) задоволено частково та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину банківських вкладів або 15925 дол. 26 центів США від загальної суми 37810,53 дол. США, які станом на 02.10.2020, тобто на час припинення шлюбних відносин знаходилися на банківському рахунку відкритому в АТ «УКРСИББАНК» та банківському рахунку відкритому в ПАТ АБ «ПІВДЕННИЙ» на ім`я ОСОБА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані кошти в повному обсязі отримані відповідачкою, про що представник позивача неодноразово пояснювала суду, однак вказана обставина, яка має суттєве значення, судом не врахована.
При цьому, наголошує на факті наявності у позивача наміру проживати у спірному будинку та користуватися ним відповідно до свого права власності, але відповідачка чинно перешкоджала йому у реалізації цього права, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме: матеріалами справи Ізмаїльського ГУНП в Одеській області ЄО № 12701 від 01.10.2023, у тому числі довідкою про результати розгляду матеріалів звернення ОСОБА_1 , рапортом старшого інспектора – чергового СРПП № 1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області Сергаєва А., протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 01.10.2023 та поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 188-206)
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника Волкогонова Олексія Кузьмича просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а оскаржуване рішення – без змін, зазначаючи, що тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, що вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Повідомляє, що ОСОБА_2 з 1991 року по теперішній час постійно проживає у спірному житловому будинку, який є єдиним місцем її фактичного проживання протягом всього часу. Хоча офіційно вона зареєстрована у квартирі, площа якої становить лише 13 кв.м, що менше санітарної норми на одну особу, що унеможливлює спільне проживання у належних побутових умовах. Відтак, офіційна реєстрація відповідачки за цією адресою не може свідчити про наявність у неї іншого придатного для проживання житла. 
Виселення без надання іншого житлового приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а тому не буде пропорційним до спірних правовідносин, оскільки будинок є єдиним житлом ОСОБА_2 та призведе до порушення ст. 8 Конвенції.
Зазначає, що проживає у вказаному будинку разом з сином, сплачує комунальні послуги, утримує приміщення у належному технічному та санітарному стані, чого позивач не здійснює, а також останній з 13.07.2022 (часу звернення до суду зі даним позовом) не знаходиться на території України, що свідчить про відсутність у нього як реальної потреби у користуванні спірним приміщенням так і про відсутність перешкод для нього в користуванні будинком.
Вважає, що звернення до органу поліції з надуманими заявами про нібито створення перешкод не підтверджені відповідними рішеннями судів при розгляді відповідних адміністративних протоколів (а.с. 224-227).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судовому засіданні представник відповідача адвокат Волкогонов О.К. апеляційну скаргу не визнав.
Інші учасники справи, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, зокрема позивач ОСОБА_1 повідомлений у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник особисто розписалася про обізнаність у довідковому листі в апеляційному суді 24.04.2025 (а.с. 237), відповідачка повідомлена також у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її представник ОСОБА_4 повістку отримав 28.11.2025 19:54:39 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 230).
19.05.2026 від представника позивачка ОСОБА_1 – адвоката Янковської О.П. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку зі станом здоров`я, про що документи будуть надані.
Розглянувши вказану заяву, колегія суддів відхиляє таке, зазначаючи наступне.
Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з жовтня 2025 року, апеляційне провадження відкрито 16 жовтня 2025 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 16 грудня 2025 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і відповідачка.
Участь скаржника та його представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції скаржник виклав в першій на стадії апеляційного перегляду заяві по суті справи – в апеляційній скарзі.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник (представник скаржника) не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за її відсутності. 
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Вказане в силу вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи та вирішенню процесуальних питань.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в доводів межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у шлюбі з 23 листопада 1991 року, укладеним Відділом РАГС м. Ізмаіл Одеської області, про що свідчать відмітки у паспорті позивача (а.с. 8зв.), який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2022 року розірвано (а.с. 16). Рішення набрало законної сили 05.04.2022 року.
Згідно свідоцтва про право на спадщину серії АА № 501235 від 26 березня 1997 року, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфімовою Т.І., реєстровий № І-І768, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: літ. А – житлового будинку, житловою площею 24,0 кв.м, літ. Б – сарая, тощо (а.с. 14).
Згідно технічного паспорту, складеного 28.02.1997 на вказане домоволодіння МБТІ виконкому Ізмаільськогої міської ради народних депутатів Одеської області характеристика приміщень наступна: кількість житлових кімнат – 2, загальна площа 70,7 кв.м, житлова площа – 24,0 кв.м, допоміжна площа – 17,1 кв.м, при цьому житлові кімнати площею 13,7 кв. та 10,3 кв.м (а.с. 11-13).
Відповідно до Розділу ІІІ домової книги, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).
Вказані обставини ніким по справі не оспорюються.
Також матеріалами справи підтверджено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, про що свідчать звернення позивача ОСОБА_1 до правоохоронних органів, зокрема 01.10.2023 щодо домашнього насильства щодо нього з боку відповідачки, яка не пускає його додому (а.с. 87, 88).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу усунення перешкод позивачу з боку відповідачки як колишньої дружини шляхом визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком, належним відповідачу на праві приватної власності, та виселення її звідти, оскільки між сторонами склалися після розірвання шлюбу неприязні стосунки, відповідачка не пускає позивача додому, натомість будинок має лише дві житлові кімнати, що може забезпечити проживання лише позивача та повнолітнього сина сторін.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 вселилася у спірний будинок як член сім`ї понад 30 років тому зі згоди власника, де проживає по даний час; відповідачка несе усі обов`язки щодо утримання житла та сплати комунальних послуг; іншого житла, земельних ділянок та рухомого майна на праві власності чи праві користування вона не має. Таке поводження відповідачки свідчить про її відповідальне ставлення до виконання обов`язків, передбачених чинним законодавством, а також про прагнення підтримувати гідний рівень особистого добробуту та сприяти забезпеченню належних умов проживання. Будинок АДРЕСА_1 має дві житлові кімнати та його загальна площа складає 70,7 кв.м, що свідчить про можливість проживання у ньому кількох осіб різної статі.
Наявність реєстрації особи за іншою адресою не є достатньою правовою підставою для визнання втрати нею права користування житловим приміщенням. Згідно з усталеною судовою практикою, ключовим фактором є не сам факт реєстрації, а реальне місце проживання особи та її можливість використовувати інше житло для постійного проживання. Таким чином, попри наявність у ОСОБА_2 реєстрації за іншою адресою, доказів на підтвердження придатності житлових умов для її повноцінного проживання там та наявності реальної альтернативи, позивачем суду не надано.
Таким чином, на думку суду, залишення проживати відповідачку у житловому будинку, який належить на праві власності позивачу, задовольняє критерій відповідності «суспільним інтересам», адже вказаний захід обумовлений не наданням їй особистої вигоди, а становить об`єктивне і справедливе виправдання – законний спосіб забезпечення її житлових прав.
Суд також врахував ту обставину, що позивач спірне нерухоме майно для власного проживання не використовує, відмовляється від компромісного рішення спільного проживання. Ця пропозиція могла б стати рішенням, яке поєднує існуючі на сьогодні інтереси. Воно є розумним, з урахуванням давності володіння, «емоційної прихильності», що характеризує ставлення відповідачки до будинку.
На думку суду, виселення відповідачки із займаного житлового будинку, який є місцем її постійного проживання, без надання іншого житлового приміщення становитиме для неї непропорційний тягар, оскільки внаслідок цього вона стане фактично безхатченком, що порушуватиме її право на повагу до житла.
Позивачем у справі на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для виселення відповідачки без надання іншого житла, а тому суд дійшов до висновку щодо необґрунтованості позову та необхідності відмови у його задоволенні.
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 9 ЖК України (тут і далі в редакції, чинній на час вирішення спору судами) було передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Правовідносини із користування чужим майном врегульовані зокрема статтями 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
З порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Отже, під час вирішення питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів сторін.
У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції передбачає право на повагу до житла особи. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути безпідставно виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
При цьому необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/1).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
У справі, яка переглядається, спір виник між позивачем ОСОБА_1 як власником житлового будинку та відповідачкою ОСОБА_5 як його колишньою дружиною, яка після розірвання шлюбу з позивачем залишилася проживати у належному йому будинку.
Вирішуючи спір, суд вважав тривале проживання у будинку відповідачки, сплату нею комунальних платежів та відсутність у неї іншого нерухомого майна на праві власності чи праві користування, свідченням неможливості позбавлення її права на користування житловим приміщенням без надання іншого, з огляду на непропорційність такого втручання.
Натомість, позивач, як власник майна, має право на мирне володіння та розпорядження майном (стаття 1 Першого протоколу Конвенції), яке порушується відповідачем через проживання у ньому та перешкоди відповідачу у вселенні, про що свідчить і невизнання позову та підтвердження користування спірним житловим приміщенням.
Для правильного вирішення теперішньої справи має значення та входить до предмету доказування забезпечення іншим житлом відповідачки, натомість, суд, пославшись на відсутність такого, не з`ясував вказане питання, не звернув увагу на реєстрацію місця проживання відповідачки за іншою, відмінною від адреси спірного будинку, адресою, а саме: АДРЕСА_2 , що згідно з наданою до апеляційної скарги позивачем інформацією з Державного реєстру речових прав належить їй в частці на праві приватної власності вказаної квартири (а.с. 198), і таке є не новим доказом, а могло бути перевірено судом шляхом доступу до вказаного реєстру.
Отже, висновки суду про неможливість виселення відповідачки з належного позивачу будинку через відсутність у неї іншого житла та непропорційним втручанням, таким чином, в її житлові права є спростовним, а питання балансу інтересів сторін спору має вирішуватися таким чином, щоб законному праву позивача щодо захисту його права власності співвідносилося користування таким майном колишнім членом його сім`ї, який хоча і був вселений до житла за згодою власника, проте наразі не є членом сім`ї власника, який не бажає продовжувати надавати своє майно в користування такій особі і остання забезпечена власним житлом, що належить їй на праві приватної власності.
На вказане не впливають показання допитаних судом першої інстанції свідків про те, що відповідачка здійснювала ремонт будинку та доглядала за ним, що саме вона отримувала високу заробітну плату, а позивач, за словами відповідачки, був ледащим та працював нерегулярно, оскільки предметом доказування по теперішній справі не є набуття відповідачкою права власності на належний позивачу будинок через особисті вкладення в нього та його поліпшення.
Як не впливає на наведене і сплата відповідачкою комунальних послуг, оскільки по справі встановлено її проживання у спірному будинку, отже, як наслідок, користування комунальними послугами та відповідний обов`язок їх сплати, що також жодним чином не впливає на можливість позивача як власника спірного будинку захистити своє право власності шляхом виселення з нього відповідачки як колишньої дружини та визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Окремо доводити спір між сторонами немає потреби, оскільки позиція відповідачки свідчить про її невизнання позову, небажання звільняти будинок та безпідставне посилання на відсутність у неї іншого житла, що не узгоджується із позицією позивача, який бажає припинити користування колишньої дружини своєю власністю, та наявністю у відповідачки іншого належного їй житла.
Роблячи висновок про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів, перевіривши доводи відповідачки та висновки суду про позбавлення права користування житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши докази, дійшла висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 .
З урахуванням встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 21 серпня 2019 рокуу справі № 569/4373/16-ц, у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 723/983/22.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам того, щоб повторювати їх.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до п. 1-3 ч.1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на встановлені порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення – скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 цієї статті передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,4 грн (а.с. 1), а за подання апеляційної скарги – 1488,6 грн (а.с. 197), який у загальному розмірі 2481 підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача з огляду на задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Янковської Олени Петрівни задовольнити.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 2481 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 21 травня 2026 року 

Головуючий  М.В. Назарова

Судді:  В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов