ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року
м. Київ

справа № 462/7355/23
провадження № 61-15144св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Львівська міська рада, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року у складі судді Постигач О. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у складі колегії суддів 
Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Львівська міська рада, в якому просила їй усунути перешкодив користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди в користуванні спірною квартирою.
Позов обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , складається з двох кімнат площею 29,6 кв. м, загальна площа квартири 43,30 кв. м. Вказувала, що квартира отримана батьком позивачки та відповідача ОСОБА_3 у 1971 році як працівником Львівського мотозаводу на сім`ю з 4-х осіб. Ордер на вселення в квартиру не зберігся. 

Зазначала, що квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності та знаходиться в користуванні їхньої сім`ї з моменту надання її батьку в 1971 році. Інші особи зареєстровані в квартирі як члени сім`ї наймача та мають рівні права на користування нею. Діти позивачки також зареєстровані і проживають у цій квартирі з народження. Проживаючи у квартирі разом з батьками, позивачка та інші члени її сім`ї вели спільне господарство, робили ремонт у квартирі, доглядали та опікувалися батьками до їх смерті. 

Зазначала, що близько 1994 року відповідач одружився та переїхав на інше постійне місце проживання з дружиною в м. Львові, однак повернувся проживати в квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька у вересні 2014 року, 
де проживає дотепер. Після смерті матері ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідач вчиняє сварки з позивачкою та іншими членами її сім`ї з приводу користування квартирою, незважаючи на те, що вони всі зареєстровані у квартирі та мають право проживати в ній. 

У кінці 2021 року відповідач самовільно та без згоди інших осіб, які зареєстровані в квартирі, змінив серцевини замків на вхідних дверях квартири. Починаючи з вересня-жовтня 2022 року відповідач не відчиняє вхідні двері в квартиру, ключі від дверей позивачці не надає, до квартири її не впускає, чим чинить їй перешкоди у доступі та користуванні спірною квартирою. Через вказані обставини позивачка змушена тимчасово проживати в сина ОСОБА_5 та невістки в орендованій ними квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . 

Про те, що відповідач постійно перешкоджає позивачці у користуванні зазначеною квартирою, вчиняє конфлікти свідчать численні звернення позивачки до органів поліції. Позивачка не має доступу до своїх речей, що перебувають у квартирі, а всі її пропозиції щодо спільного користування квартирою відповідач ігнорує. Крім цього, позивачка внаслідок протиправних дій відповідача витрачає кошти на утримання квартири та сплату комунальних послуг, якою не користується, та щоденно витрачає час та кошти на поїздки на роботу до м. Львова. 

Позивачка просила суд задовольнити позов та усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 13 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.

Усунув перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 
у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073, 60 грн.

Задовольняючи позов, суди керувалися тим, що позивачка була включена до складу членів сім`ї основного квартиронаймача при отриманні спірної квартири, що є істотною обставиною у цій справі у контексті забезпечення справедливого балансу прав та законних інтересів позивачки відносно спірного житла з правами та законними інтересами протилежної сторони як членів однієї родини. Позивачка на законних підставах вселилася до квартири, зареєстрована в ній тривалий час і ставиться до неї як до свого постійного місця проживання, вимоги про визнання позивачки такою, що втратила право на користування спірною квартирою, в судовому порядку пред`явлено не було, у свою чергу, відповідачем вчиняються дії, які перешкоджають позивачці вільно користуватися житлом.

Залізничний районний суд м. Львова додатковим рішенням від 23 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

08 листопада 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 08 жовтня 2024 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми статей
64, 65 ЖК України без урахування висновків щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 21 травня 2020 року у справі 
№ 199/9418/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20, від 23 вересня 
2022 року у справі № 289/847/21, від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 569/4373/16-ц, крім випадку наявності постанови Верховного Суду 
про відступлення від такого висновку).

Заявник звертає увагу на наявність у позивачки на праві власності іншого житлового приміщення, що розташований за адресою:АДРЕСА_3 , який належить позивачці на праві власності та якому вона проживає останні 10 років.

Вказує, що з метою підтвердження інформації щодо проживання позивачки в іншому приміщенні представник відповідача звертався до Тростянецької сільської ради. Не отримавши відповіді на запит, представник відповідача звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про витребування доказів, однак судом у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено у зв`язку з тим, що запитувана інформація 
не стосується предмету спору. Таким чином, заявник вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та неправильного вирішення спору.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 04 грудня 2024 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У грудні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи 
у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у 1971 році ОСОБА_3 видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 6 від 07 січня 1971 року. Згідно з цим рішенням сім`я ОСОБА_3 складається з 4 осіб.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідними братом і сестрою.

ОСОБА_1 , яка є дочкою ОСОБА_3 , правомірно була вселена у квартиру, постійно проживала в ній.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько сторін - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла їхня мати - ОСОБА_4 .

Позивачка зареєстрована в квартирі з 08 жовтня 1983 року, а відповідач - 
з 27 листопада 1985 року. Також у квартирі зареєстрований син позивачки та онук.

Спірна квартира не приватизована, батьки сторін за життя не порушували питання про визнання своїх дітей такими, що втратили право на проживання у спірній квартирі.

Між сторонами склались конфліктні відносини щодо користування спірною квартирою, у зв`язку з чим позивачка неодноразово зверталась в органи поліції.

Відповідачем чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, в якій відповідач поміняв замки і не надає позивачці доступу до її речей, які там знаходяться. З цього приводу ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів, що підтверджується довідками про результати перевірки з ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області від 06 грудня 2019 року, 29 червня 2021 року, 08 вересня 2022 року, 21 грудня 2022 року. Суть звернень позивачки полягала не лише в тому, що відповідач не впускає її у квартиру, але і в тому, що ОСОБА_2 вчиняє щодо неї психологічне домашнє насильство.

06 грудня 2019 року складений протокол про адміністративне правопорушення 
за частиною першою статті 173-2 КУпАП стосовно ОСОБА_2 , а саме за вчинення стосовно свої сестри ОСОБА_1 психологічного насильства. В протоколі 
ОСОБА_2 зазначив, що свою вину визнає повністю.

Згідно з довідкою ОСББ «Квіткове» від 09 травня 2023 року сплачена сума внесків за утримання будинку за період з 01 вересня 2019 року до 01 травня 2023 року 
ОСОБА_1 складає 9 999,84 грн. Також надано копії фіскальних чеків про оплату позивачкою комунальних послуг ЛКП «Залізничнетеплоенерго» за 2022 рік. 

В судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали, що позивачка з дитинства проживала за адресою: АДРЕСА_4 , однак з 2023 року змушена проживати у свого сина ОСОБА_5 , так як відповідач не пускає позивачку до квартири. Підтвердили, що ОСОБА_2 змінив у квартирі замки і не дає ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей. Між сторонами часто виникають конфлікти з приводу того, що брат позивачки чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За статтею 400 ЦПК України визначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, спір виник щодо користування квартирою та усунення перешкод у користуванні нею.

Квартира на підставі ордеру надана у користування померлому батьку сторін ОСОБА_3 . Сторони є рідними братом і сестрою, позивачка зареєстрована в квартирі з 08 жовтня 1983 року, а відповідач - з 27 листопада 1985 року.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного 
і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтею 8 Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ 
від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. russia), заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50)).

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 викладено висновок, згідно з яким «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».

Право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17, провадження № 61-865сво21).

У постанові від 27 серпня 2024 року у справі № 201/193/22 (провадження № 61-16334св23) Верховний Суд зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог 
і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених ЦПК України випадках. 

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Як встановили суди, ОСОБА_1 , правомірно була вселена в квартиру 
АДРЕСА_1 , постійно проживала в такій, а тому після смерті батька має законне право на користування квартирою.

ОСОБА_1 постійно проживала у спірній квартирі, що підтверджується, зокрема, копіями квитанцій про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг за квартиру, довідкою ОСББ «Квіткове-91» про те, що ОСОБА_1 мала окремий особовий рахунок зі сплати комунальних послуг, поясненнями свідків та довідками про результати перевірки з ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області від 06 грудня 2019 року, 29 червня 2021 року, 08 вересня 2022 року, 21 грудня 2022 року, які складені за результатами звернень мешканців спірної квартири.

За наведених обставин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають рівні права користування спірною квартирою, враховуючи що сторони правомірно вселились до вказаної квартири зі згоди наймача будучи членами його сім`ї.

Також суди правильно взяли до уваги вказані довідки як доказ вчинення 
ОСОБА_2 перешкод у користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою. 

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі всебічного, повного, об`єктивного 
та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановивши, 
що відповідачем чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою, в якій відповідач змінив замки і не надає позивачці доступу до її речей, які там знаходяться, з приводу чого ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про витребування доказів спростовується ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2023 року. При цьому, інформація про осіб, які постійно проживають у будинку із зазначенням часу такого проживання, яку відповідач просив витребувати від Тростянецької сільської ради, без надання інших доказів, які підтверджують вказану обставину, не може бути належним та допустимим доказом проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , який належить позивачці на праві власності.

Доводи заявника про наявність у позивачки на праві власності іншого житлового приміщення не спростовує висновків судів, враховуючи, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають рівні права користування спірною квартирою, а ОСОБА_1 постійно проживала в нійта має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірною квартирою відповідно до статті 8 Конвенції, вважаючи спірну квартиру своїм житлом.

Інші доводи заявника в касаційній скарзі зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення інших обставин справи, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Водночас суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

З урахуванням встановлених обставин висновки суду апеляційної інстанції 
не суперечать висновкам, викладеним у постановах у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 21 травня 2020 року у справі 
№ 199/9418/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21, від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 569/4373/16-ц, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої 
та апеляційної інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара