КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №757/4574/23 Головуючий у І інстанції - Соколов О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/2951/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення сум коштів у зв`язку з простроченням боржником грошових зобов`язань

установив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення сум коштів у зв`язку з простроченням боржником грошових зобов`язань, мотивуючи свої вимоги тим, що у 2015 році звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з цивільним позовом (справа №363/3965/15-ц) до АТ КБ «Приватбанк» про витребування депозитних вкладів з нарахуваннями за 8-ма строковими депозитними договорами від 31 січня 2005 року №177s756063-177s756070, за якими являвся цессіонарієм після передачі йому права вимоги вкладником ОСОБА_2 .
Вищевказані депозитні договори 31 січня 2005 року укладались між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приват Банк» у Правобережному відділенні банку м. Дніпропетровська.
Внесення коштів на вклад у кожному випадку підтверджувалось меморіальним ордером.
Права на депозитні вклади ОСОБА_1 , ОСОБА_2 передані на підставі укладеного у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України Договору про відступлення права вимоги (цессії) від 01 серпня 2015 року.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року позов задовольнявся частково. 
За рішенням суду до стягнення з банку на користь позивача присуджувалось: номінальна сума вкладу у розмірі 400000 грн., проценти за користування грошовими коштами у період з 01 лютого 2015 року по 31 липня 2005 року у сумі 396712,32 грн., проценти за користування грошовими котами у період з 01 серпня 2005 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 9141917,81 грн., три проценти річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 1457697,58 грн., інфляційні витрати за .ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 13981184,40 грн., 3 % пені від сум неповернутих вкладів згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» в сумі 274257,53 грн., а всього 29251766,64 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено та до стягнення присуджено: 4000000 грн. - номінальна сума вкладів; зменшено розмір процентів від 839323,85 грн. (ця сума включила проценти за процентною ставкою 20% до 24 липня 2005 року як дати, з якої вкладник просив свого часу розірвати договір та 1% ставки «на вимогу» після 24 липня 2005 року); зменшено розмір 3% річних за прострочення згідно до ст. 625 ЦК України до 520692,48 грн.; зменшено розмір інфляційних втрат до 4489907,28 грн.; збільшено розмір пені згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з визначенням його розумного розміру у сумі 23989837,00 грн., а загалом 33837837 грн.
За результатами касаційного розгляду постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року задоволена частково касаційна скарга банку. 
За постановою кінцево до стягнення з банку присуджено: 4000000 грн. - номінальна сума вкладів; зменшено розмір процентів до 381369,84 грн. (залишені лише проценти за ставкою 20% до 24 липня 2005 року); 4489907,28 грн. - інфляційні витрати (залишено у редакції апеляційного суду), а загалом 9391969,60 грн. 
Причому у стягненні пені за ЗУ «Про захист прав споживачів» відмовлено повністю.
Вказує, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, що системно підтримується судовою практикою, нарахування 3% річних за прострочення грошових зобов`язань входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за здійснення прострочення, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримування грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Вказує, що абсолютно обґрунтовано в умовах зміненої судової практики касаційної інстанції ставиться питання про стягнення повноцінних нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України і за період з 24 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року включно.
З урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд стягнути на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» суми за прострочення виконання зобов`язань згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за депозитними договорами №№177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року за періоди з 24 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року включно та з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року включно у загальному розмірі 17212464,44 грн., з яких: 15816077,20 грн.; 1396390,24 грн. - 3% річних.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року, закрито провадження у справі, в частині вимог за період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року.
У задоволенні решти вимог позову - відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
На вказане судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позов ним заявлено із-за прострочення банком повернення коштів за 8-ма депозитними договорами №177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року (номінальна сума кожного вкладу 500 тис. грн, термін дії - 6 місяців, процентна ставка - 20%).
Право на ці вклади він мав як цесіонарій після укладення 01 серпня 2015 року Договору про відступлення права вимоги (цесії) з депозитним вкладником ОСОБА_2 .
Історія вкладів детально розписана у позовній заяві.
Депозитний вкладник ОСОБА_2 відступив позивачу право на вклади після того, як багаторічно намагався безуспішно відсудити їх у банку.
Після передачі ОСОБА_1 права на вклади, уже останній став намагатися добитися їх повернення від банку, оскільки переконався у їх легітимності.
Вони і були відсуджені у судовій справі №363/3965/15ц.
Саме на базі судових рішень у названій справі, власне і був заявлений даний позов про до стягнення коштів згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Зазначає, що у процесі розгляду справи №363/3965/15 розмір позовних вимог збільшувався та формувався станом на 31 грудня 2016 року.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року його позов задовольнявся частково.
За рішенням суду до стягнення з банку на його користь присуджувалось: номінальна сума вкладу у розмірі 400000 грн., проценти за користування грошовими коштами у період з 01 лютого 2015 року по 31 липня 2005 року у сумі 396712,32 грн., проценти за користування грошовими котами у період з 01 серпня 2005 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 9141917,81 грн., три проценти річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 1457697,58 грн., інфляційні витрати за ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 13981184,40 грн., 3% пені від сум неповернутих вкладів згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» в сумі 274257,53 грн., а всього 29251766,64 грн.
Із змісту судового рішення витікає, що всі стягнення, крім пені, здійснені без обмежень, а по пені застосовано принцип розрахунку, визначений постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15 (проценти від процентів).
Судове рішення оскаржувалось у апеляційному порядку обома сторонами.
Банк наполягав на незаконності рішення взагалі, а ОСОБА_1 , відстоював правову позицію щодо повноцінності всіх стягнень, у т.ч. пені за ЗУ «Про захист прав споживачів», виходячи, що базою її обрахунку є утримувані суми.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено та до стягнення присуджено: 4000000 грн.- номінальна сума вкладів; зменшено розмір процентів від 839323,85 грн. (ця сума включила проценти за процентною ставкою 20% до 24 липня 2005 року як дати, з якої вкладник просив свого часу розірвати договір та 1% ставки «на вимогу» після 24 липня 2005 року); зменшено розмір 3% річних за прострочення згідно до ст. 625 ЦК України до 520692,48 грн. (обмежено 3-річним строком); зменшено розмір інфляційних втрат до 4489907,28 грн. (обмежено 3-річним строком); збільшено розмір пені згідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» з визначенням його розумного розміру у сумі 23989837 грн., а загалом 33837837 грн.
Із змісту постанови слідує, що вирішення відбулося по складовим стягнення у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16ц.
На базі цієї постанови у 2018-2020 роках склалась численна практика, якою фіксувалось, що депозитний вкладник має право на стягнення:
- номінальної суми депозиту;
- процентів за період дії депозитних договорів;
- процентів за ставкою «на вимогу» після закінчення строку дії депозитних договорів по день стягнення;
- санкційних стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційних втрат та 3 % річних за кожен день прострочення (ці санкційні стягнення здійснювали з урахуванням строку давності);
- пені у розмірі 3% від усіх утримуваних сум за кожен день прострочення згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» (ця пеня з урахуванням строку давності) стягувалась за останні 12 місяців перед зверненням до суду).
Саме на основі цієї практики за постановою суду апеляційної інстанції у справі №363/3965/15ц відбулося обмеження стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України трьохрічним строком позовної давності з дня заявлення 31 серпня 2005 року позову (з 01 вересня 2012 року) з доплюсуванням року та 4 місяців після збільшення розміру позовних вимог станом на 31 грудня 2016 року у процесі судового розгляду.
Крім того, була застосована, на його погляд, правильна база обрахунку пені, яка проте була зменшена судом на власний розсуд до розумного розміру.
З огляду на відповідність постанови апеляційної інстанції у його справі вищевказаній постанові касаційної інстанції та судовій практиці на її основі 2018- 2020 років, він здійснив лише часткове її оскарження, прохаючи збільшити розмір пені, справедливо, на його погляд, вважаючи, що рекордне для таких справ прострочення виконання банком своїх зобов`язань заслуговує на більш об`ємне стягнення.
Одночасно касаційне оскарження здійснив і банк, вмотивовуючи касаційну скаргу незаконністю рішень взагалі.
За результатами касаційного розгляду постановою Верховного Суду від 23 лютого2022 року задоволена частково касаційна скарга банку, касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена.
За постановою кінцево до стягнення з банку присуджено: 4000000 грн. - номінальна сума вкладів; зменшено розмір процентів до 381369,84 грн. (залишені лише проценти за ставкою 20% до 24 липня 2005 року); 4489907,28 грн. - інфляційні витрати (залишено у редакції апеляційного суду), а загалом 9391969,60 грн.
Причому у стягненні пені за ЗУ «Про захист прав споживачів» відмовлено повністю.
За змістом постанови слідує, що при підтвердженості легітимності вкладів на його користь присуджені до стягнення лише номінальні суми депозитів та проценти по 24 липня 2005 року, стягнення за ч. 2 ст. 625 України з урахуванням застосовування строків давності додатком періоду у 1 рік 4 місяці.
Із сутності постанови слідує, що вона приймалась після суттєвих змін у векторах усталеної до певного періоду судової касаційної практики з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 та кардинально змінила правові підходи.
За її змістом фіксується, що якщо депозитний вкладник на певному етапі захищаючи свої права, вимагав розірвання депозитного договору, то, навіть, при продовжуваному неповерненні вкладу договір вважається розірваним, юрисдикція ЗУ «Про захист прав споживачів» припиняється та стягнення пені за цим законом унеможливлюється, як і подальших процентів. 
Хоча до цього за касаційною практикою такі заяви про розірвання чи неповернення коштів були маркером визнання дати для розрахунку пені і подальших процентів «на вимогу».
Саме вищезазначена нова позиція виявилась ретроспективно застосована у судовій справі №363/3965/15ц оскільки свого часу, ОСОБА_2 , дійсно будучи депозитним вкладником, 22 липня 2005 року письмово вимагав повернення вкладів через розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.
При цьому, як підкреслювалося, 3% річних та інфляційні витрати згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з урахуванням обмежень строками позовної давності після заявлення 01 вересня 2015 року позову присуджувались за 4 роки і 4 місяці (період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року).
Між тим, на час прийняття фінальної постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15ц судова практика по депозитним відносинам у контексті застосування строків позовної давності при застосуванні стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України знову змінились.
Так, у 2022 році на основі постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15ц відбулося повернення до практики 2016 року, що стягнення за ч. 2 ст. 625 ЦК України не обмежується строками позовної давності.
Сама постанова прямо цього не передбачала, але з контексту це слідувало, виходячи з підтвердження у ній правового постулату ст. 559 ЦК України (зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином) та з посилання, що у відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, наступають наслідки, встановлені договором або законом.
На цьому підґрунті змінилась практика у вказаному вище ключі.
Апелянт вважає таку позицію абсолютно правильною.
У фінальній постанові, у її мотивувальній частині у розділі «Щодо доводів касаційної скарги АТ КБ «Приват Банк» про сплив позовної давності» чітко прописано, що «оскільки предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України входить до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється».
Зазначає, що право на заявлення позову по відповідному періоду у нього залишилось, тому що спір по ч. 2 ст. 625 ЦК України у межах цивільної справи№363/3965/15ц фінально залишився недовирішеним.
Вважає, що за новітніх правових позицій, він правомірно дозаявив у справі №757/4574/23ц позовні вимоги по стягненню за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року, у яких йому незаконно відмовлено.
Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Свої пояснення щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 подало АТ КБ «Приватбанк», зазначивши, що пред`явивши позов до Банку про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань, Позивач в якості основоположного доказу по справі зазначив судові рішення у справі №363/3965/15, якими з Банку на користь Позивача було стягнуто суми вкладів за договорами про депозитний вклад, відсотки за період дії таких договорів, а також 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України в межах 3-річного строку позовної давності, в решті вимог - відмовлено.
Звертає увагу на те, що між сторонами не укладалися договори про депозитні вклади, оскільки письмова форма таких договорів не була дотримана, а грошові кошти, які мали бути внесені на депозитний рахунок вкладника, відкритий в Банку, ні Позивачем, ні ОСОБА_2 не вносилися.
На підтвердження укладання договору між сторонами позивач не надав жодного належного документа, зокрема, ощадної книжки або сертифіката, касового чека або квитанції, виписки по рахунку чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Зазначає, що позивач не виконав свій обов`язок з доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.
Договори про депозитний вклад, за якими, як стверджує Позивач, йому завдано збитків, в дійсності є нікчемними, оскільки недодержано письмової форми таких договорів, визначеної законом.
Серед наданих Позивачем документів в обґрунтування позовних вимог відсутні документи, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до АТ КБ «ПриватБанк» - документи, встановленої форми, які відповідають вимогам відповідних нормативно-правових актів про внесення готівки в касу АТ КБ «ПриватБанк» як банківський вклад.
Спірні договори про депозитний вклад не містять даних про відкриті рахунки банківського вкладу, їх також не надано Позивачем в підтвердження своїх доводів.
Звертає також увагу на те, що Позивач, подавав апеляційну та касаційну скарги у справі №363/3965/15, вважав незаконною відмову суду в стягненні за ст.625 ЦК України.
На думку відповідача, позивач, зловживаючи наданими йому правами, фактично повторно (в частині періоду) звернувся до суду з вимогою стягнути на його користь грошові кошти за ст. 625 ЦК України.
В справі №363/3965/15 позивачем заявлялися вимоги про стягнення за ст.625 ЦК України за період з 27 травня 2005 року по 31 грудня 2016 року. 
В цій справі заявлені вимоги знову з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року, а також з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року. 
Період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року вже розглянутий судом та цей період ухвалено остаточне рішення суду.
Ці обставини чітко вбачаються зі змісту позовної заяви.
При цьому наголошує, що постановою Верховного Суду по справі №363/3965/15, яка є остаточною: «Апеляційний суд встановив, що 01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.».
Однак постанова суду у справі №363/3965/15 не влаштувала Позивача, який вважав, що отримана ним сума за судовим рішенням (сума депозитів, сума відсотків за період строку дії депозитних договорів, а також сума 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України в межах 3-річного строку позовної давності) є занадто малою, а сам Позивач розраховував на отримання значно більшої суми грошових коштів.
Користуючись наявними в нього матеріальними та процесуальними правами, Позивач повторно подав новий позов до Банку про стягнення вимог за ст.625 ЦК України за період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року.
Тобто, Позивач, зловживаючи наданими йому правами, а також всупереч принципу добросовісності та принципів юридичної визначеності та остаточності судових рішень намагається в рамках даної справи повторно переглянути в судовому порядку ті ж вимоги, які вже були предметом судового розгляду.
Вважає, що в діях Позивача, який подав позов про стягнення вимог за ст.625 ЦКУ за період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року, який вже розглянутий судом та ухвалено остаточне рішення, є ознаки недобросовісної поведінки та зловживання наданими йому правами, а тому, відповідно, у суду першої інстанції були наявні всі підстави для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.
Також зазначило, що Позивач нараховує суми за ст.625 ЦКУ виходячи з суми депозитів та процентів за ними, однак, це не відповідає діючому законодавству.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок не є правильним й в частині визначення бази нарахування, зокрема 3% річних та інфляційні втрати нараховуються на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування коштами (постанова Верховного Суду від 02 грудня 2020 року №757/40017/17), тоді як відповідно до наданого позивачем розрахунку такі нараховувалися й на проценти.
У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 42657174,96 грн, спричиненої банком тривалим неповерненням коштів за 8-ма депозитними договорами №177s756063-77s756070 від 31 січня 2005 року, за яким він є цесіонером після передачі йому права вимоги вкладником ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цивільній справі №363/3965/15ц за його позовними вимогами про стягнення котів за договорами банківського вкладу, стягнуто з банку: 4000000 грн суми вкладів; 381369,84 грн процентів за період по 24 липня 2005 року; 4489907,28 грн інфляційних втрат за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року; 520692,48 грн (3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України), а всього на суму 9391969 грн. 
У решті позовних вимог (процентів після 24 липня 2015 року та пені на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» відмовлено.
Вина банку підтверджена вказаною постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, якою констатовано безпідставність неповернення позивачу депозитів. 
У зв`язку з протиправними діями відповідача щодо неповернення коштів за депозитними вкладами, позивач вважає, що йому спричинено збитки в сумі 42657174,96 грн, які просив стягнути з банку на свою користь на підставі статті 623 ЦК України, у зв`язку з порушенням виконання зобов`язання.
23 березня 2023 року Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 12405 грн, мотивуючи тим, що спір щодо стягнення коштів за вищевказаними договорами банківського вкладу вже вирішувався в межах цивільної справи №363/3965/15, та постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року стягнуто з відповідача на користь позивача суму в розмірі 9391969 грн.
Невиконання постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року не є матеріальними збитками у розумінні ст.ст. 22, 611, 23 ЦК України. 
З вимогами про застосування під час вирішення спору положення ст. 625 ЦК України позивач не звертався. 
Така процесуальна поведінка позивача унеможливила задоволення судом заявлених позовних вимог, що є об`єктивною підставою для відмови у їх задоволенні. 
Судом враховано, що засадчими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності заявлених вимог, чого позивачем зроблено не було. 
Ураховуючи зазначене, суд прийшов до висновку про відмову в позові про стягнення з банку на користь позивача збитків (упущеної) вигоди за безпідставністю позовних вимог.
Враховуючи, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, то ЗУ «Про захист прав споживачів», як підстава для звільнення від сплати судового збору, на вимоги позивача не розповсюджується.
Позивач ОСОБА_1 особисто для власних побутових потреб від відповідача АТ КБ «ПриватБанк» послугу не отримував, в зв`язку з чим він не є споживачем в розумінні п. 22 ч. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Вказана позиція підтримана ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 13 вересня 2017 року по справі №363/3968/15 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», якою касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а також постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №363/3960/15 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», якою касаційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року - залишено без змін.
Позивач ОСОБА_1 не є «вкладником», а «вкладником» у спірних договорах є ОСОБА_2 .
Позивач не просить суд залучити в якості третьої особи - ОСОБА_2 , яка нібито є стороною спірних договорів. 
Крім того, постає питання чи не є розірваним договір про відступлення прав вимоги, оскільки за іншими договорами, які є предметом розгляду іншої цивільної справи, договори про відступлення прав вимоги є розірваними.
Заявлений позов є результатом недобросовісної поведінки самого позивача та є метою безпідставного збагачення, оскільки законні права та інтереси позивача не порушені.
Просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 а рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що31 січня 2005 року між ОСОБА_2 та Банком укладено 8 договорів про депозитний вклад №177s756063, №177s756064, №177s756065, №177s756066, №177s756067, №177s756068, №177s756069, №177s756070 кожний на суму 500000 грн зі строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) з процентною ставкою у розмірі 20% річних. 
Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальними ордерами №№1-8 від 31 січня 2005 року.
01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.
01 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор ( ОСОБА_2 ) відступає новому кредитору ( ОСОБА_1 ) належне первісному кредитору право вимоги за договорами строкового депозитного вкладу №177s756063, №177s756064, №177s756065, №177s756066, №177s756067, №177s756068, №177s756069, №177s756070 від 31 січня 2005 року на загальну суму вкладів у розмірі 4000000 грн з процентною ставкою у розмірі 20% річних строком на 6 місяців.
За цим договором відповідно до пункту 1.3. до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов`язків: повернення грошових коштів у розмірі депозитних вкладів, отриманих боржником згідно депозитних договорів, укладених між первісним кредитором та боржником, а саме 4000000 грн; виплати нарахованих станом на дату укладання цього договору процентів за депозитними договорами; виплати будь яких інших платежів у відповідних сумах, що підлягають сплаті боржником на підставі депозитних договорів, включаючи неустойку, втрати від інфляційного знецінення грошових коштів, плату за користування чужими грошовими коштами та інші платежі; інших обов`язків, встановлених депозитними договорами.
Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цивільній справі №363/3965/15ц стягнуто з банку на користь позивача 4000000 грн. суми вкладів; 381369,84 грн процентів за період по 24 липня 2005 року; 4489907,28 грн. інфляційних втрат за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року; 520692,48 грн. (3% річних за частиною другою статті 625 ЦК України), а всього на суму 9391969 грн. 
У решті позовних вимог (процентів після 24 липня 2015 року та пені на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» відмовлено.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив суд стягнути з банку суми за прострочення виконання зобов`язань згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за депозитними договорами №№177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року за періоди з 24 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року включно та з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року включно у загальному розмірі 17212464,44 грн., з яких: 15816077,20 грн.; 1396390,24 грн. - 3% річних.
Закриваючи провадження у цивільній справі №757/4574/23-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань, в частині вимог за період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зловживаючи наданими йому правами, фактично повторно (в частині періоду) звернувся до суду з вимогою стягнути на його користь грошових коштів за ст.625 ЦК України.
До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі того, що у справі №363/3965/15 позивачем заявлялися вимоги про стягнення за ст.625 ЦКУ за період з 27 травня 2005 року по 31 грудня 2016 року. 
У цій справі заявлені вимоги знову за період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року, а також з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року. 
Період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року вже розглянутий судом та цей період ухвалено остаточне рішення суду.
З висновками суду першої інстанції в цій частині погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. 
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.
Постановою Верховного Суду по справі №363/3965/15, яка є остаточною: «Апеляційний суд встановив, що 01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.».
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Отже, оскільки період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року вже був розглянутий судом та за цей період було ухвалено остаточне рішення суду, висновок суду першої інстанції про закриття провадженні в цій частині є вірним.
Відмовляючи у задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, про застосування якого було заявлено відповідачем.
При цьому, суд першої інстанції вважав заяву ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності необґрунтованою.
З такими висновками колегія суддів апеляційного суду також погоджується, з огляду на наступне.
Позивач нараховує суми за ст.625 ЦКУ виходячи з суми депозитів та процентів за ними.
Однак, це не відповідає діючому законодавству.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок не є правильним й в частині визначення бази нарахування, зокрема 3% річних та інфляційні втрати нараховуються на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування коштами (постанова Верховного Суду від 02 грудня 2020 року №757/40017/17), тоді як відповідно до наданого позивачем розрахунку такі нараховувалися й на проценти.
У відповідності до змісту наданих позивачем копій договорів, строк дії вказаних договорів сплинув у 2005 році, про що зазначає і сам позивач.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
У відповідності до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
У відповідності до ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ч. 1 ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа №6-17цс17), від 28 вересня 2016 року (справа №6-832цс15), від 17 лютого 2016 року (справа №6-2407цс15), від 01 липня 2015 року (справа №6-178цс15), від 29 жовтня 2014 року (справа №6-152цс14).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року (справа №907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. 
Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. 
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
Зі змісту позову чітко вбачається, що про порушення свого права позивач дізнався ще у 2005 році, і саме з цього моменту має відліковуватися строк позовної давності.
Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він не знав і не міг знати про порушення свого права, чи того, що він пропустив строк позовної давності з поважних причин.
Аналогічно позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження обставин щодо переривання строку позовної давності чи її зупинення у відповідності до вимог ст.ст. 263, 264 ЦК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITEG KINGDOM, №22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№о. 2), №66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
До того ж, строки позовної давності щодо вимог про стягнення за ст.625 ЦК застосовані апеляційним судом в рамках справи №363/3965/15, що залишено без змін Верховним Судом в цій частині.
Тобто, суди вже констатували пропуск строків позовної давності та застосували наслідки спливу. 
В цій справі позивач намагається добитися протилежного.
Початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. 
Цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. 
Тривалий розгляд спорів за участі сторін, не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право, в т.ч. й з окремим позовом. 
Інших обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, позивач не навів.
Відповідно до висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц, "...23.6.Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливи, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.23.7.Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини...».
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року в справі №645/545/17: «вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 03 липня 2023 року, розглянув справу №175/4639/19, в якій стосовно стягнення вимог за ст.625 ЦК України виклав наступний висновок: 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). 
Установивши, що банк не виплатив позивачу суми депозитів після розірвання 20 квітня 2014 року депозитних договорів, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача 3% річних на підставі статті 625 ЦК України з три роки , а саме з 01 квітня 2017 року до 01 квітня 2020 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів також вважає за необхідне врахувати те, що 01 серпня 2015 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 . Договір про відступлення права вимоги за 8 його строковими депозитними договорами №177s756063-77s756070 від 31 січня 2005 року.
Разом з тим, Договір про відступлення права вимог від 01 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є розірваним 12 серпня 2020 року.
При цьому, розірвання договору відбулось ще до подачі позивачем даного договору.
Вказане свідчить про те, що позов є безпідставним, а права та інтереси позивача не порушені.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 13420 грн. враховуючи, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, то ЗУ «Про захист прав споживачів», як підстава для звільнення від сплати судового збору, на вимоги позивача не розповсюджується.
Вказане узгоджується з правою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження №14-133цс20), в якій вказано, що «при зверненні до суду із цим позовом позивачі судовий збір не сплачували, посилаючись на те, що є споживачами, які на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. 
Велика Палата Верховного Суду скасувала судові рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу та пені за ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки суди вважали, що між банком та кожним з позивачів існують споживчі правовідносини. 
Проте суди не врахували, що такі правовідносини припинені рішенням суду про розірвання договорів та існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та ЗУ «Про захист прав споживачів», тому позивачі не звільнені від сплати судового збору».
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 22 травня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба