ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року м. Чернівці Справа № 600/5074/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:
визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби головного сержанта, командира 3 відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за сімейними обставинами, у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дітей віком до 18 років;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби головного сержанта, командира 3 відділення 1 стрілецького взводу З стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, за сімейними обставинами, у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років, тому має право на звільнення з військової служби на підставі абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Підтвердженням самостійного виховання дитини позивач вважає доведеним рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та залишенням разом з ним проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 . 
Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби до відповідача. Оскільки відповідач не звільнив його з військової служби на підставі поданого рапорту, позивач вважає відмову відповідача протиправною.
За вказаною позовною заявою, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду витребувано з військової частини НОМЕР_1 письмові докази по справі.
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив, в якому просила відмовити позивачу в задоволення позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що за результатами розгляду рапорту позивача командиром військової частини НОМЕР_1 відмовлено у звільненні з військової службт. Рішення командира військової частини НОМЕР_1 доведено до відома позивача.
На думку відповідача, у спірних правовідносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, позаяк розірвання шлюбу не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини. 
У відзиві відповідач також вказував судовим рішенням не знято з ОСОБА_2 (матері неповнолітньої ОСОБА_3 ) обов`язків щодо утримання та виховання її малолітньої дитини, а отже остання зобов`язана утримувати малолітню доньку в силу обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України.
Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив.

З`ясувавши обставини, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 07.10.2023, позивач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12.08.2025 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставинами, а саме: самостійним вихованням та утриманням дитини віком до 18 років.
Вказаний рапорт 12.08.2024 зареєстровано військовою частиною НОМЕР_1 за вх. 2/1/1-279-вн-2025.
За наслідками розгляду вказаного рапорту, 12.09.2025 командиром військової частина НОМЕР_1 прийнято рішення, яким відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про звільнення з військової служби в запас, з підстав передбачених абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Прийняте рішення доведено до відома позивача та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи по суті.
Вважаючи відмову щодо не звільнення з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.
Указом Президента України № 69/2022 “Про загальну мобілізацію” від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З матеріалів справи видно, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації. Проходить військову службу позивач у військовій частині НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби, у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.
Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб під час мобілізації в особливий період врегульовано п. 2 ч. 4 ст. 26 Законом № 2232-XII.
Зокрема, п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).
Відповідно до п. 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Згідно з абз. 4 п. 241 Положення № 1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами.
Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі - Інструкція) звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
На підставі пункту 12.11 розділу XII Інструкції перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Підпунктом 4 пункту 5 Додатку 19 Інструкції визначено Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
копія аркуша бесіди;
копія рапорту військовослужбовця;
копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);
документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: військовослужбовцями, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, зник безвісти, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України:
копія свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби, зокрема, через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин.
Для звільнення за цих обставин військовослужбовець зобов`язаний подати, зокрема, рапорт та документи, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, в даному спорі докази того, що позивач має дитину віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Як свідчать матеріали справи, позивач, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини: самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років.
Як доказ наявності сімейних обставин або інших поважних причин позивач долучив до рапорту наступні документи: копію паспорта громадянина України № НОМЕР_4 ; Витяг з реєстру територіальної громади № 2025/010997237; Витяг з реєстру територіальної громади № 2023/010996994; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру № 3023/2; копію картки платника податків; копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 ; копію свідоцтва про народження, серія НОМЕР_3 ; копію рішення суду про розірвання шлюбу.

Розглядом справи по суті встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 07.10.2023, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 19.06.2025 у справі № 725/3873/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 01.03.2022 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 285, – розірвано. Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом із батьком ОСОБА_1 . Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: факт того, що ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Питання обов`язків щодо самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлення батьківських прав будь-кого із батьків зазначеним судовим рішенням не вирішувались.
Крім того, до рапорту позивачем додано Витяги з реєстру територіальної громади № 2025/010997237від 06.08.2025 та № 2023/010996994 від 06.08.2025, згідно яких позивач та його малолітня дитина ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 
Надаючи оцінку доводам позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби, суд зазначає, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту наявності сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: позивач має дитину віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.
Між тим, суд вважає, що рішення суду про розірвання шлюбу та встановлення юридичного факту не є достатнім та належним доказом самостійного виховання та утримання позивачем дитини віком до 18 років з огляду на наступне.
Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III (далі - Закон № 2402-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом ч. 1 та 2 ст. 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі – СК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Аналіз вищезазначених положень свідчить, що розірвання шлюбу між батьками не скасовує обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні.
Верховним Судом в постанові від 13.06.2018 у справі № 822/2446/17 в подібних правовідносинах викладено правовий висновок (п. 51 постанови), що рішення про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків не доводять факт відсутності участі другого батька у вихованні дитини.
Таким чином, рішення суду про розірвання шлюбу та встановлення юридичного факту про самостійне виховання та утримання малолітньої дитини, яке позивач долучив до рапорту про звільнення з військової служби, не є належними доказом того, що він самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.
Між тим, доказів того, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що свідчило б про самостійне виховання позивачем неповнолітньої дитини, позивачем не надано до суду.
На переконання суду, доказами, що підтверджують факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років одним з батьків є, зокрема: свідоцтво про смерть батька або мати; рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення суду про визнання батька (матері) безвісти зниклим (відсутнім), рішення суду про оголошення батька (матері) померлим, рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини; відбування покарання у місцях позбавлення волі.
Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. “г” п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII.
Разом з тим, позивачем не пред`явлено до суду жодних документів, які б підтвердили факт відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні дитини ОСОБА_3 віком до 18 років, неможливості виконувати обов`язки стосовно виховання та утримання своєї дитини.
За таких обставин, суд вважає, що додані до рапорту позивачем документи не підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: факт самостійного виховання та утримання ним дитини віком до 18 років.
Окрім того, звертаючись з рапортом про звільнення з військової служби, позивач не надав відповідачу інших належних та допустимих доказів, які можуть слугувати підставою для звільнення його з військової служби на підставі п.п. “г” п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII. 
З огляду на вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідач правомірно відмовив позивачу у звільненні з військової служби на підставі абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, оскільки останній не підтвердив наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: самостійне виховання та утримання дитини віком до 18 років. 

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.
Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положення ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі п.п. абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Доводи позивача щодо протиправної відмови відповідачем у звільненні з військової служби у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Доводи позивача щодо встановлення судовим рішенням факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, у постанові від 19.11.2025 у справі № 725/158/25 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).
У постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23 зазначено, що позов про визначення місця проживання малолітньої дитини пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". А у постанові Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 495/432/23 наголошено, що позов військовослужбовця про визначення місця проживання дитини, поданий з метою штучного створення підстав для звільнення з військової служби під час особливого періоду, є зловживанням правом та використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню. Судові рішення повинні відповідати принципам справедливості та не можуть використовуватися для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.
Інші доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правомірність непогодження відповідачем звільнення його з військової служби.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241-243, 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:
позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя В.К. Левицький