а
УХВАЛА

17 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 450/2430/24
Провадження № 61-6300св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Асташкіна Арсена Володимировича на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року в складі судді Мельничук І. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2025 рокув складі колегії суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу на квартиру АДРЕСА_1 .
У липні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 1233.
04 листопада 2024 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області зустрічний позов прийнято до розгляду.
Первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу залишено без розгляду.
10 грудня 2024 року ОСОБА_3 подав заяву про передачу справи за підсудністю до господарського суду.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
01 січня 2025 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області заяву відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про направлення справи за підсудністю задоволено.
Цивільну справу № 450/2430/24 передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції керувався тим, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року постановлено ухвалу про відкриття провадження в справі № 918/1061/24 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_3 , а провадження в цій цивільній справі відкрито 23 травня 2024 року,тому матеріали цивільної справи повинні бути направлені до Господарського суду Рівненської області як суду першої інстанції для приєднання до справи про неплатоспроможність боржника ОСОБА_3 , що узгоджується з постановоюВеликої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
15 квітня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року змінено.
Виключено з мотивувальної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року посилання на статтю 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Викладено абзац другий резолютивної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року в такій редакції:
«Цивільну справу № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , направити до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 ». В іншій частині оскаржувану ухвалу суду залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для передачі справи до Господарського суду Рівненської області, однак вказав, що стаття 31 ЦПК України, яка регламентує передачу справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, не може бути правовою підставою для передачі справи до суду господарської юрисдикції, тому виснував, що слід виключити з мотивувальної частини ухвали суду посилання на статтю 31 ЦПК України як норму закону, якою керувався суд.
Направляючи цивільну справу № 450/2430/24 до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 , суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2024 року первісну позовну заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Максименко О. Г., до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу - залишено без розгляду.
Відтак на момент постановлення ухвали суду першої інстанції в межах розгляду цієї справи перебували лише позовні вимогиОСОБА_3  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), тобто з 21 жовтня 2019 року, має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Асташкін А. В. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Вказує, що заявлені позивачем вимоги немайнового характеру перебувають поза межами питань, які підлягають вирішенню в справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 , безпосередньо не впливають на обсяг майна чи зобов`язань суб`єкта, щодо якого вирішується питання про неплатоспроможність.
Цей висновок узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 752/4361/15, постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 707/149/22, від 15 березня 2023 року в справі № 711/7709/19, від 20 вересня 2023 року в справі № 201/5683/22.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Луцюк О. І. зазначив, що спірні правовідносини виникли щодо майнових прав на квартиру, отже, існує спір щодо права власності, тому він не може бути вирішений окремо від провадження в справі про неплатоспроможність.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Луцюк О. І. подав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження з тих підстав, що пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню після їх перегляду в апеляційному порядку, а ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду (пункт 9 частини першої статті 353 ЦПК України) не віднесена до цього переліку.
Послався на ухвали Верховного Суду від 19 травня 2025 року в справах № 450/2288/24, № 450/2296/24, від 06 серпня 2025 року в справі № 450/3082/24, в яких за аналогічних обставин відмовлено у відкритті касаційного провадження та закрито касаційне оскарження на підставі пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі, відзиву на клопотання про закриття касаційного провадження доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду висновує про необхідність передачі справи на розгляд Великої ПалатиВерховного Суду, з огляду на таке. 
Мотиви, якими керується Третя судова палата Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У справі, що переглядається, представник ОСОБА_1 - адвокат Асташкін А. В. оскаржив у касаційному порядку:
1) ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року про передачу цивільноїсправи № 450/2430/24 до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 ;
2) постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року про зміну ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року, виключення з мотивувальної частини ухвали посилання на статтю 31 ЦПК України; про викладення ухвали в наступній редакції: «Цивільну справу № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , направити до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 ». В іншій частині оскаржувану ухвалу суду залишено без змін.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначив порушення судами норм процесуального права щодо юрисдикції спору.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Водночас, відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Із 21 жовтня 2019 року діє КУзПБ. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень КУзПБ визначено, що цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу, подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Системний аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні під час розгляду справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
У частині третій статті 7 КУзПБ визначено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року в справі № 607/6254/15-ц погодилася з висновками судів, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. Однак не погодилася з висновками про закриття провадження у справі, оскільки такі дії перешкоджають позивачу у доступі до правосуддя та унеможливлюють захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення. За встановлених обставин у цій справі суди повинні були передати справу до Господарського суду м. Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/6968/16 про банкрутство ДП «Укрветсанзавод», що узгоджується з частиною третьою статті 7 КУзПБ.
Така практика наразі є сталою, що підтверджено в постановах Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 589/4628/23, від 14 квітня 2025 року в справі № 756/5818/23, від 27 березня 2025 року в справі № 554/9193/19, від 29 січня 2026 року в справі № 359/974/24, в яких зазначене питання переглядалося в касаційному порядку.
Водночас в ухвалах від 19 травня 2025 року в справах № 450/2288/24, № 450/2296/24, на які посилається представник ОСОБА_3 - адвокат Луцюк О. І. в клопотанні про закриття касаційного провадження, Верховний Суд відмовив у відкритті касаційних проваджень за касаційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Асташкіна А. В. на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року про передачу справ до Господарського суду Рівненської області для розгляду в межах справи № 918/1061/24 (відповідач у справах - Міськевич М. М.).
Верховний Суд керувався тим, що тлумачення пункту 9 частини першої статті 353 та частини першої статті 389 ЦПК України свідчить, що оскарження ухвал щодо передачі справи на розгляд іншого суду, після їх перегляду в апеляційному порядку, у касаційному порядку не передбачено.
З посиланням на таку ж підставу Верховний Суд ухвалами від 06 серпня 2025 року в справі № 450/3082/24 та від 17 жовтня 2025 року в справі № 450/2435/24 закрив касаційні провадження як помилково відкриті.
18 березня 2026 року ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 450/2430/24 передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного в ухвалах Верховного Суду від 19 травня 2025 року в справах № 450/2288/24, № 450/2296/24, від 06 серпня 2025 року в справі № 450/3082/24, про те, що касаційну скаргу в цих справах подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
24 квітня 2026 року ухвалою Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду повернуто справу № 450/2430/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду керувалася тим, що під час вирішення питання про прийняття справи до її провадження встановлено процесуальні обставини, які унеможливлюють прийняття справи до провадження.
Вказала, що в ухвалі Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 травня 2022 року в справі № 2а-8228/12/1370 вирішувалося питання про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби (далі - ДПС) у Львівській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2022 року, якими справу передано за підсудністю до Господарського суду Львівської області на підставі статті 7 КУзПБ.
Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження як помилково відкрите, виснував: «Частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України встановлено, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу (а саме: повернення заяви позивачеві (заявникові); відмови у відкритті провадження у справі; залишення позову (заяви) без розгляду; закриття провадження у справі; відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження), після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи, що відповідачем оскаржується ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (пункт 6 частини першої статті 294 КАС України), яка відповідно до частини другої статті 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Львівській області слід відмовити.».
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року в справі № 826/1579/18 колегія суддів вирішувала аналогічне питання про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, які було оскаржено в частині передачі справи на розгляд господарського суду, у провадженні якого перебуває справа № 910/15648/18, у межах якої прийнято постанову від 25 травня 2020 року про визнання позивача банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
У наведеній ухвалі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду закрив касаційне провадження, зазначивши: «Так, частиною другою статті 328 КАС України встановлено, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу (а саме: повернення заяви позивачеві (заявникові); відмови у відкритті провадження у справі; залишення позову (заяви) без розгляду; закриття провадження у справі; відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження), після їх перегляду в апеляційному порядку.
Враховуючи, що відповідачем оскаржується ухвала суду першої інстанції в частині передачі справи на розгляд іншого суду (пункт 6 частини першої статті 294 КАС України), яка відповідно до частини другої статті 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, колегія суддів вважає, що касаційне провадження за скаргою Головного управління ДПС у м. Києві було відкрито помилково.».
З урахуванням наведеного Об`єднана палата Касаційного цивільного суду виснувала, що не є її функціональним повноваженням розгляд питання про відступлення від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яке належить до функціональних і виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду. У такому випадку Об`єднана палата Касаційного цивільного суду не вважатиметься судом, встановленим законом.
Враховуючи висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає таке.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Згідно із частиною другою статті 17, частиною першою статті 36, пунктами 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (частина перша статті 388 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
У статті 389 ЦПК України передбачене право касаційного оскарження. За частиною першою зазначеної статті учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:
1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;
2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;
3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України (яка відсутня в переліку пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.
Аналогічні положення закріплені у статтях 328, 294 КАС України.
У статті 31 ЦПК України, яка має назву «Передача справи з одного суду до іншого», в частині першій визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.
Стаття 29 КАС України має назву «Передача адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого». 
У частині першій цієї статті закріплено, що суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо:
1) до початку розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача, зареєстроване у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування) якого раніше не було відоме, про передачу справи за місцем його проживання (перебування);
2) при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;
3) після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;
4) після задоволення відводів (самовідводів) чи в інших випадках неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи;
5) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу адміністративного суду, який розглядав справу;
6) однією із сторін у справі є суд, в якому розглядається справа, або суддя цього суду;
7) справа підлягає розгляду як зразкова у порядку, визначеному статтею 290 цього Кодексу.
В оскаржуваній постанові від 15 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд вказав, що стаття 31 ЦПК України, яка регламентує передачу справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, не може бути правовою підставою для передачі справи до суду господарської юрисдикції, тому виключив з мотивувальної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року посилання на статтю 31 ЦПК України як норму закону, якою керувався суд, постановляючи оскаржувану ухвалу. 
Колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки апеляційного суду обґрунтованими, оскільки питання, яке постало перед Верховним Судом у цій справі - це перевірка предметної юрисдикції справи - цивільної або господарської, що виключає застосування в такому випадку норми частини першої статті 31 ЦПК України, яка регулює питання передачі справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, а, отже, виключає і застосування в такому випадку пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України.
Зазначене підтверджується і нормою статті 29 КАС України, в якій чітко зазначено про передачу адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 589/4628/23, Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 14 квітня 2025 року в справі № 756/5818/23, у яких суд касаційної інстанції переглядав в касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, залишені без змін постановами апеляційного суду, про передачу справи до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про банкрутство сторони спору.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що норми ЦПК України, КАС України та ГПК України є уніфікованими.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що внутрішньодержавним судам під час застосування процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення від 20 лютого 2014 року в справі «Шишков против России» (Shishkov v. Russia), № 26746/05, § 110).
Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення від 26 липня 2007 року в справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29; рішення від 20 березня 2008 року в справі «Алванос та інші проти Греції» (Alvanos v. Greece), заява № 38731/05, пункт 25; рішення від 13 грудня 2018 року в справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, пункт 44).
У практиці ЄСПЛ визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення від 12 листопада 2002 року в справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69; рішення від 05 квітня 2018 року в справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97).
Зокрема, ЄСПЛ постановляв, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справі «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [Велика Палата], заява № 8917/05, пункт 79).
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України). 
Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 02 травня 2022 року в справі № 2а-8228/12/1370, від 18 грудня 2024 року в справі № 826/1579/18, про те, що касаційну скаргу в цих справах подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно із частиною першою статті 36, пунктами 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. У складі Верховного Суду діє, зокрема, Велика Палата Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду.
Повноваження Великої Палати Верховного Суду передбачені у частині другі статті 45 Закону № 1402-VIII, а саме Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Отже, Велика Палата Верховного Суду відповідно до її повноважень своїми правовими висновками забезпечує однакове застосування судами норм права.
Ні Закон № 1402-VIII, ні статті 264, 403 ЦПК України не передбачають повноважень суду касаційної інстанції, у разі незгоди з висновком, викладеним у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати, або з висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, відступити від такого висновку самостійно.
ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року в справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» («Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania»), № 76943/11). 
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року в справі «S.W. проти Сполученого Королівства», № 20166/92, § 36,).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	В. В. Сердюк 	
	І. М. Фаловська