Справа № 202/2432/26
Провадження № 2/202/3445/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О., 
секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 202/2432/26 

за позовом

ОСОБА_1 

до 

Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське»

про стягнення моральної шкоди, 
завданої професійним захворюванням –

за участю
представника відповідача – Рабко Т.О. (в режимі ВКЗ)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

22.03.2026 через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної професійними захворюваннями, у розмірі 450 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вся трудова діяльність позивача пройшла на підприємстві відповідача (з урахуванням неодноразової зміни найменування підприємства): позивач був прийнятий на роботу 07.03.2003 машиністом підземних установок та працював у підземних умовах за Списком №1, що давало право на пільгове пенсійне забезпечення. 23.05.2024 його було звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленням невідповідності займаній посаді за станом здоров`я.
Позивач посилається на те, що актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (за формою П-4), складеним 11.07.2025, йому встановлено професійні захворювання: пневмоконіоз ЛН І-ІІ ст., хронічну радикулопатію L5-S1 ліворуч та хронічну двобічну сенсоневральну приглухуватість. Згідно з пунктами 17, 18 акта причинами захворювань стали недосконалість технологічного процесу, вплив виробничого пилу переважно фіброгенної дії в концентрації, що перевищувала ГДК, виробничого шуму та значних фізичних навантажень понад допустимі параметри, а також недостатнє забезпечення засобами індивідуального захисту. За рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 24.12.2025 позивачу встановлено за сукупністю 65% втрати професійної працездатності строком до 01.01.2027 та визнано його інвалідом 3 групи за професійними захворюваннями.
Позивач зазначає, що внаслідок професійних захворювань суттєво погіршився стан його здоров`я, він зазнає постійних фізичних страждань, обмежений у рухах та повсякденній активності, потребує систематичного стаціонарного лікування, втратив можливість працювати та забезпечувати належні умови для утримання неповнолітнього сина (2019 року народження) і літнього батька (1946 року народження). Вказані обставини спричинили порушення нормальних життєвих зв`язків, негативно вплинули на психологічний стан позивача та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зважаючи на високий ступінь втрати професійної працездатності та невиліковний характер пневмоконіозу, завдану моральну шкоду позивач оцінює в 450 000 грн. Правовими підставами позову зазначено ст. 268 ЦК України, ст. 38 Гірничого Закону України, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України.

24.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов.

03.04.2026 відповідач – Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» в особі представника Рабко Тетяни Олексіївни через підсистему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Відповідач звертає увагу, що позовну заяву викладено від першої особи, тоді як прохальна частина містить вимогу про стягнення коштів «на мою користь», що, на думку відповідача, ускладнює ідентифікацію особи, на користь якої заявлено вимоги. Відповідач зазначає, що позивач, працюючи за Списком №1, був обізнаний про роботу в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці й усвідомлював вплив шкідливих виробничих факторів на свій організм, проте свідомо продовжував таку роботу та, як стверджує відповідач, приховував від роботодавця реальний стан свого здоров`я. Матеріали справи, за доводами відповідача, не містять доказів того, що позивач звертався з вимогою про переведення на іншу роботу та отримав відмову, або оскаржував результати щорічних медичних оглядів. З огляду на наведене відповідач вважає, що діяв правомірно та добросовісно, а відтак відсутня сукупність умов для відшкодування моральної шкоди – протиправність поведінки, причинний зв`язок та вина заподіювача, з посиланням на постанову Об`єднаної палати КЦС ВС від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 та положення ст. 1193 ЦК України щодо врахування вини потерпілого.
Відповідач також посилається на те, що звернення до суду відбулося лише через кілька місяців після встановлення втрати працездатності, що, на його думку, свідчить про відсутність тривалості моральних страждань, а встановлення дати повторного оцінювання (01.01.2027) – про ймовірність покращення стану здоров`я позивача. Крім того, відповідач вказує на відсутність у витягу з рішення експертної команди деталізації відсотка втрати працездатності за кожним захворюванням окремо, на наявність суперечностей між діагнозами, зазначеними в акті П-4 та у витягу з рішення експертної команди, а також на те, що діагнози «J60 Пневмоконіоз вугільника», «M54.17 Радикулопатія, попереково-крижовий відділ» та «J96.10 Хронічна респіраторна недостатність, тип І» не передбачені переліком професійних захворювань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2000 № 1662 (в редакції постанови від 26.11.2025 № 1536), у зв`язку з чим, на думку відповідача, відповідні захворювання не можуть бути віднесені до професійних.
Щодо розміру заявленої моральної шкоди відповідач вважає його значно завищеним та необґрунтованим, зазначаючи, що медичний висновок про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди, а позивачем не надано висновку лікаря-психіатра, лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, депресію або інші негативні психологічні стани, що виникли внаслідок професійного захворювання. Відповідач також просить врахувати наявність у позивача інших хронічних хвороб непрофесійного характеру та свій скрутний фінансовий стан, зумовлений активним веденням бойових дій за місцезнаходженням виробничих потужностей і зупиненням виробництва з 16.01.2025 (наказ № 2 від 14.01.2025).
У відзиві відповідач, керуючись ст. 93 ЦПК України, поставив позивачу вісім запитань щодо обставин справи. 
Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.

30.04.2026, на виконання вимог ст. 93 ЦПК України та у відповідь на поставлені відповідачем у відзиві запитання, позивач ОСОБА_1 в особі представника подав до суду заяву від 30.04.2026, в якій надав такі пояснення.
На перше запитання позивач відповів, що про небажання працювати у шкідливих умовах праці відповідача не повідомляв, оскільки таке небажання у позовній заяві не зазначалося і є припущенням відповідача; водночас, як вбачається з трудової книжки, протягом роботи на підприємстві відповідача мали місце численні переведення позивача на іншу роботу (записи №№ 4-9, 12, 14, 16-29). Друге запитання позивач визнав похідним від першого.
Щодо третього запитання позивач зазначив, що воно сформульоване некоректно, оскільки «перші ознаки» передують хронічному стану захворювання, і вказав, що згідно з позовною заявою болі у попереку почали турбувати його з 2017 року, а кашель з`явився у 2019-2020 роках, що підтверджується виписками з історії хвороби за результатами стаціонарного лікування. На четверте запитання позивач пояснив, що для збереження здоров`я проходив курси лікування, для чого використовував відпустки. На п`яте запитання повідомив, що результатів щорічних медичних оглядів не оскаржував.
Відповідаючи на шосте та сьоме запитання, позивач зазначив, що супутні (непрофесійні) захворювання вказані в акті розслідування причин виникнення професійного захворювання, скарги щодо них (зокрема щодо гіпертонічної хвороби) пред`являлися безпосередньо лікарю, а оскільки непрофесійні захворювання не є предметом спору, їх наслідки в позовній заяві не наводилися. На восьме запитання позивач відповів, що встановлення групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності віднесено до повноважень експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; відповідно до Витягу з рішення № 53/25/1605/В його визнано інвалідом 3 групи за професійними захворюваннями та встановлено первинно за сукупністю 65% втрати професійної працездатності строком до 01.01.2027, тоді як інформація щодо відсотка втрати працездатності за кожним професійним захворюванням окремо відсутня.
Позивач підтвердив обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання завідомо неправдивих показань.

У судове засідання представник позивача – адвокат Конюшенко І.Д. не з`явилася, про час та місце судового розгляду вона та позивач ОСОБА_1 повідомлені судовими повістками, які доставлені до електронного кабінету представника. Надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача – Рабко Т.О. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві. 

Заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З копії трудової книжки судом встановлено, що 07.03.2003 позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу на підприємство відповідача (на той час – ВАТ «ВК «Шахта «Красноармійська Західна № 1») машиністом підземних установок 3 розряду з повним робочим днем у шахті.
У подальшому підприємство неодноразово змінювало найменування: з 05.08.2008 – на ВАТ «Шахтоуправління «Покровське»; з 01.10.2008 – на ВАТ «Вугільна Компанія «Шахта «Красноармійська Західна № 1»; з 07.09.2010 – на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське»; з 13.09.2018 – на Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське». Протягом роботи позивача неодноразово переводили на інші ділянки роботи за іншими спеціальностями.
23.05.2024 позивача було звільнено з підприємства відповідача на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленням невідповідності займаній посаді за станом здоров`я.
З 08.05.2025 по 16.05.2025 позивач проходив обстеження та лікування у клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва НАМН України», де йому вперше було встановлено професійний характер захворювань: пневмоконіозу ЛН І-ІІ ст., хронічної радикулопатії L5-S1 ліворуч та хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості з легким ступенем зниження слуху.
Актом за формою П-4, складеним 11.07.2025 у м. Покровську Донецької області та затвердженим в.о. начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці С. Потоцьким 14.07.2025, комісією у складі голови та шести членів проведено розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання.
Актом встановлено, що захворювання виникло у працівника Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (ЄДРПОУ 13498562), основний вид діяльності якого – добування кам`яного вугілля (КВЕД 05.10), встановлений клас професійного ризику виробництва – 67. Захворювання пов`язане з роботою на дільниці з видобутку вугілля № 5.
Згідно з відомостями про хворого (пункт 12 акта), позивач ОСОБА_1 на момент розслідування мав вік 40 років, професію гірника очисного забою (7111), загальний стаж роботи 21 рік 06 місяців 01 день, стаж за професією - 15 років 06 місяців 26 днів, стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів - 21 рік 03 місяці 07 днів.
Повідомлення про наявність хронічного професійного захворювання надійшло до територіального органу Держпраці 16.05.2025 (п. 8), остаточний діагноз встановлено 15.05.2025 (п. 9), заклад охорони здоров`я, який встановив діагноз, - Клініка професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва НАМН України» (п. 10). Захворювання виявлено під час медичного огляду при зверненні до профпатолога КНП «Центральна міська лікарня Новогродівської міської ради» (п. 11).
Висновком про наявність шкідливих умов праці (п. 13) встановлено, що згідно з Гігієнічною класифікацією праці (наказ МОЗ України від 08.04.2014 № 248) умови праці позивача віднесено: за важкістю праці – до третього класу третього ступеня; за концентрацією пилу в повітрі робочої зони – до третього класу третього ступеня; за рівнем шуму – до третього класу третього ступеня; за параметрами мікроклімату – до третього класу першого ступеня; за параметрами локальної вібрації – до третього класу другого ступеня.
Встановлений діагноз (п. 14): пневмоконіоз (q/r; 3/3; em) ЛН І-ІІ ст. (J60); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) (H90.3); хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч, стадія затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами (M54.1). Супутній діагноз: гіпертонічна хвороба І ст., 2 ступ., ризик 2, СН стадія А, ХСН 0; остеохондроз поперекового відділу хребта, спондилоартроз, протрузії мхд у сегментах L4-L5, L5-S1 з компресією дурального мішка.
Раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було (п. 15). На момент розслідування позивача 23.05.2024 звільнено з підприємства згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України (п. 16).
Згідно з пунктом 17 акта хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з недосконалістю технологічного процесу (зокрема, виділенням значних концентрацій пилу переважно фіброгенної дії та генерацією виробничого шуму під час роботи технологічного устаткування), недостатньою забезпеченістю засобами індивідуального захисту від пилу (фільтрами до протипилових респіраторів) та органу слуху, а також неможливістю застосування засобів малої механізації на всіх ланках технологічного процесу і автоматизації певних видів робіт через складні гірничо-геологічні умови. Зазначено, що позивач виконував роботи в умовах впливу пилу переважно фіброгенної дії, концентрація якого перевищувала ГДК, у вимушеній робочій позі та за значних фізичних навантажень, що перевищували допустимі параметри, і виробничого шуму, еквівалентний рівень якого перевищував гранично допустимий.
У пункті 18 акта наведено конкретні параметри шкідливих факторів: пил переважно фіброгенної дії – фактична величина 30,2-53,6 мг/м? за нормативу 10 мг/м? (тривалість дії 81-91,7% зміни); фізичне динамічне навантаження за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба - 61,5-191,3 Вт за нормативу 90 Вт; за участю м`язів рук і плечового поясу - 49,5-120,8 Вт за нормативу 45 Вт; маса вантажу - 10-35 кг за нормативу 30 кг; виробничий шум - 82-96 дБА за нормативу 80 дБА; робоча поза у вимушеному положенні - 74% часу зміни за нормативу до 10%; у позі стоячи - 67% за нормативу до 60%; у нахиленому положенні понад 30° - 40-56% за нормативу до 25%; нахили корпусу - 30-160 разів за нормативу 50-100 разів.
У пункті 19 акта зазначено, що з огляду на перебування підприємства на території активних бойових дій, припинення технологічного процесу з видобутку вугілля та призупинення трудових відносин з працівниками заходи з ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань комісією не пропонуються до стабілізації ситуації в регіоні та відновлення роботи підприємством. Згідно з пунктом 20 у зв`язку з тривалою роботою в умовах дії шкідливих виробничих факторів встановити осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, неможливо.
З витягу з рішення № 53/25/1605/Р (витяг № 53/25/1605/В, дата прийняття рішення 24.12.2025), сформованим КНП Слов`янської міської ради «Міська клінічна лікарня м. Слов`янська» стосовно ОСОБА_1 за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи (форма розгляду – очно, в закладі охорони здоров`я; дата оцінювання — 24.12.2025) судом встановлено таке.
Особу направлено на оцінювання направленням від 07.11.2025 № 30139f52-e618-40a7-9610-97b606b92bad.
Обґрунтування рішення (п. 16): за результатами огляду та наданих медичних документів прийнято рішення про встановлення третьої групи інвалідності та 65% ступеня втрати професійної працездатності строком на один рік.
Рішення щодо інвалідності (п. 17.1): встановлено інвалідність – третя (III) група; дата, з якої встановлено інвалідність - 07.11.2025; інвалідність встановлено не безстроково; дата повторного оцінювання - 01.01.2027; причина інвалідності - професійне захворювання.
Діагноз, за яким особу направлено (п. 17.1.7), відповідно до НК 025:2021: основний діагноз - J60 «Пневмоконіоз вугільника»; супутні діагнози - M54.17 «Радикулопатія, попереково-крижовий відділ» та H90.3 «Нейросенсорна втрата слуху, двостороння»; ускладнення основного діагнозу - J96.10 «Хронічна респіраторна недостатність, тип I».
Рішення щодо ступеня втрати професійної працездатності (п. 17.2): встановлено; дата, з якої визначено відсоток втрати, - 07.11.2025; причина втрати - професійне захворювання, 65%, встановлено з 15.05.2025; дата повторного оцінювання відсотка непрацездатності - 01.01.2027.
Раніше встановленої інвалідності особа не мала (п. 19 - відсутня). 
Отже, витяг і акт П-4 (п. 14) фіксують ідентичний перелік діагнозів позивача: основний - J60 (пневмоконіоз), супутні - M54.17 / M54.1 (радикулопатія, попереково-крижовий відділ) та H90.3 (приглухуватість/нейросенсорна втрата слуху), ускладнення - J96.10 (хронічна респіраторна недостатність), при цьому наявна деталізація коду радикулопатії: M54.1 в акті проти M54.17 у витягу, що є тим самим діагнозом з уточненою локалізацією.
Таким чином, витяг (п. 17.1.10) однозначно вказує причину інвалідності - професійне захворювання, без альтернативних причин.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно із частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Вирішуючи цей спір, суд враховує, що обов`язок роботодавця забезпечувати безпечні та нешкідливі умови праці закріплено не лише національним законодавством, а й міжнародними договорами України.
Так, відповідно до ст. 153 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок створення безпечних і нешкідливих умов праці. Згідно зі ст. 38 Гірничого закону України до основних обов`язків власника (керівника) гірничого підприємства належить безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах, а також відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам.
Зазначений обов`язок узгоджується з положеннями Конвенції Міжнародної організації праці № 155 1981 року про безпеку й гігієну праці та виробниче середовище, ратифікованої Законом України від 02.11.2011 № 3988-VI, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Статтею 16 Конвенції № 155 передбачено, що роботодавці зобов`язані забезпечувати, наскільки це практично можливо, безпеку робочих місць, механізмів, обладнання і виробничих процесів, що перебувають під їхнім контролем, та відсутність ризику для здоров`я працівників, а також вживати заходів для того, щоб хімічні, фізичні та біологічні речовини й чинники, що перебувають під їхнім контролем, не загрожували здоров`ю. Згідно зі ст. 21 цієї Конвенції заходи з безпеки й гігієни праці не повинні передбачати жодних витрат з боку працівників.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що відповідальність за створення безпечних умов праці та усунення впливу шкідливих виробничих чинників покладається саме на роботодавця і не може бути перекладена на працівника.
Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відшкодовується у встановленому законом порядку.
Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця.
При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини підприємства (власника або уповноваженого ним органу) за наявності юридичних фактів, що у сукупності є підставою для покладення на власника обов`язку відшкодувати таку шкоду.
Таким чином, із змісту цієї статті вбачається, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Створення неналежних умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.
Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров`ю завдана при виконанні позивачем трудових обов`язків, компетентний орган визнав професійний характер захворювань, що підтверджено Актом за формою П-4 та витягом з рішення експертної команди № 53/25/1605/В від 24.12.2025, при цьому суд відхиляє твердження відповідача про «суперечності в діагнозах» між актом і витягом, оскільки набір основного, супутніх діагнозів та ускладнення в обох документах ідентичний. Розбіжність M54.1 / M54.17 - це уточнення коду, а не різні захворювання. Ця кваліфікація відповідачем у встановленому порядку не оскаржена.
Суд також відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена рішення експертної команди № 53/25/1605/В від 24.12.2025, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено.
Також, суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивачів права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивач був обізнаний про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обов`язком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо.
Судом встановлено, що позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків в ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», а тому наявні підстави, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, заподіяної з вини відповідача.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).
ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення.
У пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) вказано, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступень втрати професійної працездатності позивача в розмірі 65 %, встановлення йому 3 групи інвалідності, тривалість його лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, припинення трудової діяльності, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у його життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, а також те, що позивач має потребу в медикаментозному лікуванні, та вважає справедливим відшкодування моральної шкоди з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача в розмірі 130 000,00 грн, що буде достатнім для відшкодування моральних страждань позивача.
Враховуючи викладене позов суд задовольняє частково. 

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в доход держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 331,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10,12,13, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (ЄДРПОУ 13498562; Запорізька область, місто Запоріжжя, Північне шосе, буд. 22Б/1 кабінет 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 130 000 грн 00 коп. (сто тридцять тисяч грн 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог – відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (ЄДРПОУ 13498562; Запорізька область, місто Запоріжжя, Північне шосе, буд. 22Б/1 кабінет 6) на користь держави судовий збір у розмірі 1 331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склала 05.06.2026

Суддя      АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО