ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 червня 2026 року	Справа №160/8671/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу №160/8671/26 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (49005, м. Дніпро, вул. Левка Лук`яненка, буд. 39/41, код ЄДРПОУ: 42788347) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
07 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі – позивач) до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (далі – відповідач), що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 42788347, місцезнаходження: 49005, м. Дніпро, вул. Лук`яненка Левка, буд. 39/41) №1 від 06.01.2026р. про відмову у видачі довідки ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 42788347, місцезнаходження: 49005, м. Дніпро, вул. Лук`яненка Левка, буд. 39/41) видати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за результатами розгляду його заяви від 30.12.2025р.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність невидачі відповідачем позивачу довідки внутрішньо переміщеної особи. Позивач стверджує, що відповідач необґрунтовано констатував щодо позивача відсутність обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, оскільки позивач є переміщеною особою з м. Старобільськ. 
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/8671/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/8671/26, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
27 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання долучені витребувані судом документи – матеріали, на підставі яких прийнято рішення, що є предметом оскарження. 
28 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що позивач, як військовослужбовець, не міг постійно проживати в Старобільську. Його перебування там можливе було лише у форматі відпустки, короткострокового відрядження тощо. Жоден із цих варіантів не дає права на статус внутрішньо переміщеної особи, який передбачає втрату постійного місця проживання. Наявність декларації з лікарем у м. Старобільськ у період 2021– 2023 рр. не є доказом фізичного проживання Позивача у цьому місті, оскільки, згідно з правилами Міністерства охорони здоров`я та Національної служби здоров`я України, пацієнт має право підписати декларацію з будь-яким лікарем у будь-якому медичному закладі України, незалежно від місця прописки чи фактичного перебування. Крім того, для військовослужбовців цей доказ взагалі є неналежним, оскільки вони забезпечуються безоплатною медичною допомогою у військово-медичних закладах охорони здоров`я за місцем служби. Наявність лише одного запису про прийом у лікаря прямо вказує на те, що Позивач не отримував медичну допомогу в м. Старобільськ на постійній основі. Поодинокий візит може свідчити про перебування у місті під час відпустки або у вихідні дні, але аж ніяк не підтверджує «постійне фактичне проживання».
07 травня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач зазначає, що законодавець не пов`язує виникнення статусу внутрішньо переміщеної особи зі строком проживання на певній території та не містить застережень щодо типу проживання на території: постійного, переважного або тимчасового. В даній справі позивач, як військовослужбовець офіцерського складу, що проходить службу за контрактом, регулярно повідомляв командування про виїзд за межі Дніпропетровського гарнізону із зазначенням місця перебування: АДРЕСА_2 , про що свідчать додані до відповіді на відзив Рапорти від 01.02.2022р. та 15.02.2022р. Крім того, відповідно до Довідки №1128/318/1/172/пс від 05.05.2026р. ОСОБА_1 в період з 27.07.2020р. по теперішній час на квартирному обліку при об`єднаній житловій комісії військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 не перебуває, житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався. Повідомляємо, що вказані докази не надавались при зверненні до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, оскільки вони не зазначені у абзаці третьому ч. 7 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та не витребувались Відповідачем.
12 травня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач зазначає, що короткострокові поїздки Позивача до м.Старобільськ (навіть якщо вони мали місце безпосередньо перед початком повномасштабного вторгнення) мають ознаки гостьового візиту до родичів чи знайомих під час відпустки чи на вихідні дні, а не постійного проживання. Жоден із цих варіантів не дає права на статус внутрішньо переміщеної особи, який передбачає втрату постійного місця проживання.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
30 грудня 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі – ВПО). Згідно заяви позивач проживає у м. Дніпро з 15.10.2023 року. 
Рішенням відповідача №1 від 06.01.2026 року позивачу відмовлено у видачі довідки ВПО. В обґрунтування рішення вказано, що позивач зареєстрований у м. Дніпро з 29.07.2020 року, фактично проживає з 15.10.2023 року. В Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та території України від 28.02.2025 року №376 (далі – Перелік №376) не визначена дата виникнення можливості бойових дій для м. Дніпро. Акт зруйнованого або непридатного для проживання житлового приміщення заявник не надав. 
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII (далі – Закон №1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Відповідно до ст. 2 Закону №1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Частинами 1-2, 7, 9-10 ст. 4 Закону №1706-VII встановлено, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.
У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстави відмови, строків і порядку оскарження, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви.
У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності (за наявності), документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).
У передбаченому абзацом третім цієї частини випадку уповноважений орган, визначений частиною третьою цієї статті, зобов`язаний розглянути заяву про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи протягом 15 робочих днів та прийняти рішення про видачу заявнику довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстави відмови, строків і порядку оскарження, яке підписується керівником цього органу.
Рішення про видачу заявнику довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або про відмову у видачі довідки приймається з урахуванням вимог, передбачених Законом України "Про адміністративну процедуру".
Порядок збирання та оброблення даних, оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та форма її зразка затверджуються Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративну процедуру".
Заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з обґрунтуванням такого рішення, якщо:
1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону;
2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;
3) заявник втратив документи, що посвідчують його особу, до їх відновлення;
4) у заявника немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені частиною сьомою цієї статті;
5) докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.
Особа має право звернутися із заявою повторно, якщо у неї з`явилися підстави, визначені у статті 1 цього Закону, або усунуті підстави для відмови у видачі довідки, передбачені цією статтею, чи оскаржити рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в адміністративному порядку відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або до адміністративного суду.
Відповідно до 12 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року №1871-IX (далі – Закон №1871-IX) реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону №1871-IX декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:
1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;
2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;
3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
За ч. 1 ст. 5 Закону №1871-IX громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.
Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 (далі - Порядок №509).
Пунктом 1 Порядку №509 встановлено, що довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з п. 2 Порядку №509 для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік за формою згідно додатком 1 до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).
У період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 “Про введення воєнного стану в Україні”, внутрішньо переміщена особа для отримання довідки може звернутися до уповноваженої особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважена особа територіальної громади / центру надання адміністративних послуг).
Уповноважена особа територіальної громади / центру надання адміністративних послуг приймає рішення та видає довідку внутрішньо переміщеній особі і реєструє заяву з формуванням електронної справи з використанням інформаційних систем Мінсоцполітики для включення інформації про внутрішньо переміщену особу до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
На отримання довідки мають право особи, житлові приміщення яких знищені або пошкоджені (до ступеня непридатного для проживання) внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що підтверджується відповідним актом обстеження технічного стану житлового приміщення (будинку, квартири), та неповнолітні діти, які отримали паспорт громадянина України, незалежно від наявності (відсутності) реєстрації місця проживання, якщо інформацію про них внесено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Починаючи з 1 серпня 2023 р. на отримання довідки мають право особи, які залишили або покинули своє місце проживання у зв`язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, та перемістилися з територій, на яких ведуться бойові дії, або з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації Російською Федерацією, а також особи, у яких внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, знищене або пошкоджене (до ступеня непридатного для проживання) житлове приміщення.
Згідно п. 3 Порядку №509 заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання.
Відповідно до п. 4 Порядку №509 під час подання заяви про взяття на облік заявник пред`являє документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.
У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію/декларації місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення (військовий квиток з відомостями щодо проходження військової служби; трудова книжка із записами про трудову діяльність; документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно; свідоцтво про базову загальну середню освіту; атестат про повну загальну середню освіту; документ про професійно-технічну освіту; документ про вищу освіту (науковий ступінь); довідка з місця навчання; рішення районної, районної у мм. Києві чи Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування; медичні документи; копії документів, до яких вносилися відомості про місце проживання, або витяг з реєстру територіальної громади, або е-паспорт/е-паспорт для виїзду за кордон, які містять відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (у тому числі виданих/сформованих на ім`я батьків (одного з батьків) або інших законних представників) або відомості щодо навчання на відповідних територіях; фотографії; відеозаписи тощо).
Пунктом 8 Порядку №509 встановлено, що заявнику може бути відмовлено у видачі довідки у разі, коли:
1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, зазначені у статті 1 Закону;
2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;
3) заявник втратив документи, що посвідчують особу (до їх відновлення);
4) у документі заявника, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені абзацом другим пункту 4 цього Порядку;
5) докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, не підтверджують такого факту.
Рішення про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстав для відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви про взяття на облік, а у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 4 цього Порядку, - не пізніше ніж через 15 робочих днів після її подання.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 року №2073-IX (далі – Закон №2073-IX) цей Закон регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
За змістом правозастосування, що міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.12.2025 року у справі №420/13975/24, від 22.07.2025 року у справі №580/710/24, положення Закону №2073-IX застосовуються в т.ч. до спірних в даній справі правовідносин. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 10 Закону №2073-IX адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом.
Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 Закону №2073-IX дії та вимоги особи є правомірними, доки інше не буде доведено під час розгляду та/або вирішення справи.
Сумніви щодо правомірності дій та вимог особи, що виникають внаслідок неоднозначного (множинного) трактування норми права, повинні тлумачитися адміністративним органом на користь їх правомірності.
За ч. 1 ст. 16 Закону №2073-IX адміністративний орган зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, і за необхідності збирати для цього документи та інші докази з власної ініціативи, у тому числі без залучення особи витребовувати документи та відомості, отримувати погодження та висновки, необхідні для вирішення справи.
Частиною 2 ст. 16 Закону №2073-IX встановлено, що адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків
Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 72 Закону №2073-IX адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті).
Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.
У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються:
1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи);
2) фактичні обставини справи;
3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи;
4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу;
5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.
Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.
За ч. 3 ст. 85 Закону №2073-IX у разі якщо адміністративний акт не містить мотивувальної частини, у випадку, якщо відповідно до цього Закону вона є обов`язковою, такий акт скасовується.
Частинами 1, 2 ст. 87 Закону №2073-IX встановлено, що адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта.
Протиправним є адміністративний акт, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою цієї статті, зокрема:
1) прийнятий адміністративним органом, що:
а) не мав на це повноважень;
б) використав дискреційні повноваження незаконно;
2) суперечить положенням закону щодо форми та змісту адміністративного акта;
3) порушує норми матеріального права;
4) не відповідає принципам адміністративної процедури.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне. 
Суд наголошує на тому, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Принцип законності в Україні належить до переліку конституційних. Частина друга ст. 6, частина друга ст. 19, пункт 12 частини першої ст. 92 Конституції України передбачають, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України. Це означає, що виключно законом визначаються повноваження, організація та порядок діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування. Ці органи діють у відповідності до режиму, за яким їм дозволено тільки те, що передбачено законом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2024 року у справі №340/4709/23. 
Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);
добросовісно (п. 5);
розсудливо (п. 6);
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8). 
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
Передусім суд констатує, що підстави для відмови у видачі довідки наявні у ч. 10 ст. 4 Закону №1706-VII та п. 8 Порядку №509. 
При цьому ч. 10 ст. 4 Закону №1706-VII зобов`язує навести «обґрунтуванням такого рішення», а п. 8 Порядку №509 зобов`язує зазначити підстави для відмови. 
Водночас, обґрунтування спірного рішення, як і підстави його прийняття в самому рішенні відсутні як такі. 
Наданий відповідачу пакет документів очевидно вказує, що позивач має намір набути статус ВПО саме у зв`язку з його переміщенням з м. Старобільськ, стосовно цієї обставини подано документи. Проте, в тексті спірного рішення м. Старобільськ взагалі не згадується, а жоден з документів не оцінено. Відповідні доводи відповідач фактично почав наводити лише у відзиві. 
Проте, правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.07.2021 року у справі №826/17810/18.
Як наслідок, суд констатує цілковиту необґрунтованість спірного рішення, що є самодостатньою підставою для його прийняття. 
Тим не менш, виходячи з завдання адміністративного судочинства та зважаючи на наявність в матеріалах справи формалізованої позиції відповідача, яка зумовила прийняття спірного рішення відповідного змісту, суд надає оцінку таким доводам. 
Відповідач додатково до викладу спірного рішення акцентував увагу на наданих роз`ясненнях Мінсоцполітики. 
Суд зауважує, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а відтак не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі №440/170/20.
Отже, відповідач не повинен користуватися такими роз`ясненнями як самостійним аргументом, однак може перейняти викладену аргументацію як власну, однак діючи при цьому згідно принципу законності. Тобто, посилання на лист як на обґрунтування свого рішення є безпідставним. 
Щодо викладеної підстави для відмови суд зауважує, що це питання врегульовано п. 4 Порядку №509. При цьому цей пункт не суперечить, а навпаки доповнює останній абзац п. 2 Порядку №509. 
Так, в абзаці 18 п. 2 Порядку №509 щодо осіб, які мають право на отримання довідки, вимоги щодо наявності зареєстрованого місця проживання на території, з якої відбулося переміщення, ця норма права не містить. Та обставина, що припинила існування норма права, яка прямо вказувала на можливість видачі довідки особам, в якої не співпадає зареєстроване місце проживання з місцем, з якого відбулося переміщення, за наявності відповідних умов, свідчить лише про те, що наявність таких умов більше не має спеціального значення, яке їм надавалося саме цією нормою права, яка припинила існування. 
Проте, це жодним чином не врегульовує порядок поводження з особами, в яких наявна розбіжність адреси реєстрації місця проживання та адреси, з якої відбулося переміщення, такі обставини припинили бути врегульованими п. 2 Порядку №509. Проте, вони цілком врегульовані п. 4 Порядку №509. 
Так, п. 4 та п. 8 Порядку №509 врегульовують спірні правовідносини наступним чином: 
1) відсутність в документі, що посвідчує особу, відмітки про реєстрацію місця проживання на території, з якої відбулося переміщення, вимагає надання доказів на підтвердження певних обставин (абз. 2 п. 4 Порядку №509);
2) якщо відсутня і відмітка, і докази на підтвердження певних обставин, у видачі довідки належить відмовити (пп. 4 п. 8 Порядку №509);
3) якщо відсутня відмітка, однак докази на підтвердження певних обставин не підтверджують такі обставини, у видачі довідки належить відмовити (пп. 5 п. 8 Порядку №509).
Отже, вбачається цілком очевидне нормативно-правове врегулювання спірних правовідносин, за яких можливою є видача довідка ВПО особі, яка перемістилася з території, яка не є адресою державної реєстрації її місця проживання, що і, як стверджується, мало місце в юридичній ситуації позивача (згідно стверджуваних ним обставин – суд наразі не оцінює дійсність таких обставин). 
Така розбіжність зумовлює потреби в дослідженні доказів на підтвердження факту проживання на території, з якої відбулося переміщення. Тобто, для цілей Порядку №509 адреса реєстрації місця проживання є спростовною презумпцією місця проживання особи. 
Відповідач же фактично проігнорував зазначені нормативні положення законодавства. 
Водночас, як вже зазначав суд, спірне рішення відповідача є повністю необґрунтованим. 
При цьому визначальним є те, що відповідач фактично взагалі не досліджував надані позивачем докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені абзацом другим пункту 4 цього Порядку. 
Як наслідок, відповідач наразі не реалізував наявну у нього публічно-владну управлінську компетенцію, оскільки прийняте рішення є результатом нездійснення обов`язкових юридично-значущих дій (перевірка наданих доказів). 
Відповідно, наразі відсутні підстави і у суду здійснювати оцінку таких доказів, адже фактично це було б втіленням здійснення судом повноважень відповідача замість нього. Така оцінка може бути надана судом в ході перевірки оцінки, наданої відповідачем, однак оцінка суду не може бути першою та заміняти компетенцію суб`єкта владних повноважень, тому що являтиме собою втручання в дискреційні повноваження відповідача. Однак, таке втручання допускається після реалізації суб`єктом владних повноважень наявних у нього повноважень, а не шляхом вступу суду у відповідні правовідносини, заміняючи суб`єкта владних повноважень, який відповідне питання змістовно не досліджував. 
З цих підстав суд констатує, що правові підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту (видати довідку) наразі відсутні, а заявлені позовні вимоги в цій частині є передчасними, в зв`язку з чим у їх задоволенні належить відмовити. 
Водночас, з метою виконання завдання адміністративного судочинства та ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про видачі довідки ВПО з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. 
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат. 
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 07.04.2026 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (49005, м. Дніпро, вул. Левка Лук`яненка, буд. 39/41, код ЄДРПОУ: 42788347) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 06.01.2026 року №1, яким ОСОБА_1 відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
Зобов`язати Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.12.2025 року, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (49005, м. Дніпро, вул. Левка Лук`яненка, буд. 39/41, код ЄДРПОУ: 42788347) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1331,20 гривень (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко