Справа № 352/2971/25
Провадження № 1-кп/352/188/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	м. Івано-Франківськ	

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючого судді     ОСОБА_1 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_2 
прокурора   ОСОБА_3 
обвинуваченого     ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №12025091250000241 від 20 серпня 2025 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Носів, Підгаєцького району Тернопільської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонер, інвалід ІІІ групи, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України,
В С Т А Н О В И В:
В кінці лютого 2025 року, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 перебував у кварталі № 22 виділах № 8, 2 Ямницького лісництва Івано-Франківського надлісництва Філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», що у с. Нова Гута Ямницької ТГ Івано-Франківського району Івано-Франківської області, де в нього виник умисел на вчинення незаконної порубки дерев у лісі.
Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою вчинення незаконної порубки дерев у лісі, без спеціального на те дозволу, який посвідчується відповідним документом (лісорубним квитком, ордером), виданим уповноваженим органом, переслідуючи корисливий мотив, прагнучи незаконно збагатитись, переконавшись, в тому, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає, використовуючи бензопилу, вчинив незаконну порубку двох дерев, породи «граб» з діаметрами самовільно зрубаних пнів 22 см та 25 см, одного дерева, породи «дуб» з діаметром самовільно зрубаного пня 39 см та одного дерева, породи «бук» з діаметром самовільно зрубаного пня 34 см, а саме повністю відокремив стовбури дерев від коренів, шляхом їх спилювання.
Внаслідок вчиненої ОСОБА_5 незаконної порубки чотирьох дерев завдано істотну шкоду довкіллю, а саме відбулись зміни в породному складу та якості насадження, а також погіршились захисні та ґрунтозахисні важливі екологічні властивості, створена загроза водної та вітрової ерозії ґрунту, а також навколишньому природному середовищу завдано шкоду на загальну суму 33953, 85 гривень.
Цивільний позов не заявлений.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.246 КК України визнав в повному обсязі, по суті обвинувачення пояснив, що дійсно в кінці лютого 2025 року вчинив незаконну порубку дерев, породи «граб», «дуб» та «бук». У скоєному розкаявся, повністю відшкодував спричинену шкоду, просив суворо його не карати. 
Вислухавши думки учасників судового розгляду, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 не оспорює фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності його позиції, тобто визнання ним вини не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, суд в порядку ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися, і обмежився допитом обвинуваченого і дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 .
Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.1 ст. 246 КК України як незаконна порубка дерев у лісах, що заподіяло істотну шкоду.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, згідно із вимогами ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Так, в судовому засіданні прокурор просила суд, при призначенні покарання ОСОБА_4 , застосувати положення ст.69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 246 КК України у виді штрафу в сумі 1700 грн.
Відповідно до статей 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів.
Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
В той час, каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, спосіб вчинення кримінального правопорушення, характер злочинних дій. Так, ОСОБА_4 вчинив злочин віднесений до категорії нетяжких злочинів, раніше не судимий, одружений, є інвалідом ІІІ групи, пенсіонер, позитивно характеризується за місцем проживання.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає добровільне відшкодування шкоди, щире каяття, а також активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. 
Також судом враховується думка представника потерпілого, яка повідомила, що шкода була відшкодована в повному обсязі, тому вона не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання.
Як сторона обвинувачення, так і сторона захисту, просили суд призначити покарання ОСОБА_4 із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України.
У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У кримінальному провадженні № 167/341/16-к у постанові від 24 травня 2018 року, Верховний суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.
При цьому нормами ст. 69 КК України, положення якої покликані гуманізувати закон про кримінальну відповідальність передбачено призначення покарання «нижче нижчого». Але застосування даної норми може відбуватись лише за наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
У справі № 629/2739/18 від 03.02.2021 ККС ВС зазначив, що положення ч. 1 ст. 69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд приймає до уваги сукупність вище перелічених обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: щире каяття; повне відшкодування спричиненої шкоди, активне сприяння розкриттю злочину.
Також, суд вважає, що ОСОБА_4 не є особою, яка здатна до системного скоєння правопорушень. 
Враховуючи сукупність вище перелічених пом`якшуючих покарання обставин, відповідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України, суд переконаний у можливості при призначенні ОСОБА_4 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 246 КК України, призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції, у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн.
Визначене таким чином покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, – воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Такі висновки узгоджуються із вимогами ст. ст. 65, 66, 69 КК України, положеннями Постанови Пленуму ВСУ 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», практикою ЄСПЛ щодо справедливого судового розгляду, індивідуалізації та пропорційності покарання.
На думку суду, саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст. ст. 371, 373-374 Кримінального процесуального кодексу України, 

У Х В А Л И В :

Визнати винуватим  ОСОБА_4  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України та призначити йому покарання, із застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України, у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя         ОСОБА_6